Copyright © Oldřiška Ciprová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Oldřiška Ciprová, 2017

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-509-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-510-1 (mobi)

Prolog

Ležela před ním v tratolišti krve, z hrudi jí trčel šíp.

Vladykovi připadalo, že všechno kolem zpomalilo, že ve dne upadl do spánku; to, co se právě stalo, přece nemůže být skutečnost.

Jenomže je.

A on se musí probrat, musí něco udělat!

„Ustupte, okamžitě ustupte od mé ženy!“ křikl na všechny, kteří se k dívce vrhli, rychle seskočil z koně a přiklekl k manželčině tělu. Její bělostná pokožka jako by zešedivěla a zprůsvitněla. Ale ona jistě neumře. Přes svou křehkost nikdy nepůsobila dojmem, že by smrt mohla být tak troufalá, aby si přišla právě pro ni. Vladyka ani nevěděl proč, ale vždycky o manželce přemýšlel jako o ztělesnění neohroženosti. Nemusel se o ni bát. Nikdy.

A teď byl nepříčetný a šílený strachem.

Má ji ztratit, když ji konečně získal? Když si konečně uvědomil, že ji miluje? Ano, navzdory tomu, že je svéhlavá a tvrdohlavá, on ji přesto…

Srdce vynechalo mladému válečníkovi tep.

O čem to přemýšlí? Teď, když mu žena umírá před očima a vrah je někde v davu kolem?

„Kdo to byl?“ zahřměl vedle něj kníže Přemysl. „Zavřete bránu, ať se odtud nikdo nedostane,“ přikázal ostře.

A zatímco vojáci vykonávali příkazy, krvavá skvrna na dívčiných šatech narůstala do obřích rozměrů.

„Ranhojiče! Hned!“ vykřikl vladyka jako smyslů zbavený. „Co tu všichni stojíte?“ obořil se na dav kolem. „Necháte tady mou paní umřít, nebo někdo přivede pomoc?“

Všichni byli jako ochromení.

Nikdo se ani nepohnul.

A přece…

Mezi ztuhlým davem si razil cestu k vladykovi malý mužíček.

„Můj pane,“ ozval se tenkým hlasem. „Já jsem ranhojič…“ Mužík se sklonil nad nehybné tělo. „Ale myslím, že urozené paní nepomůžu. Myslím, že je mrtvá.“

„Co to blábolíš, ty lotře,“ rozkřikl se vladyka. „Pojď sem a hned dělej svou práci!“

„Pane, já vím, že si přeješ, aby paní žila. I já bych si to přál. Ale podívej se sám,“ ukázal ranhojič na dívčin hrudník. „Rána mířila přímo na srdce.“

ČÁST PRVNÍ

1. kapitola

692, hradiště Blížejov

Vlasta ani nedutala. Stála v tmavé komoře, co sloužila v hradišti jako spižírna, a tiskla se ke zdi. Přála si stát se neviditelnou a také si přála, aby se neviditelnou stala maminka.

Ale to nešlo.

„Kde je?“ obořil se otec na matku, která stála přede dveřmi do spižírny, kam před chvílí Vlastu schovala, aby ji uchránila před trestem. „Ale co se ptám, jistě za těmi dveřmi. Proč by ses k nim jinak tak lepila? Tak co, uhodl jsem, Háto?“

Matka chvíli mlčela a pak nasadila plačtivý tón:

„Pane, prosím, ona je ještě dítě. Nemůže za to!“

Vlasta ve spíži zaťala ruce v pěst. Když ji matka bránila před otcem, a stávalo se to často, vždy mluvila takhle pokorným naříkavým tónem – tónem, co Vlastě rval srdce. Jak to matku ponižuje!

„Pustila z ohrady všechny koně, Háto!“ soptil dál statný vladyka. „Nána pitomá! Ještě že mě bohové obdařili i synem, jinak bych se musel propadnout hanbou.“

„Ale Vlasta přece nevěděla, že utečou,“ pípla matka. „Nemá z toho rozum.“

„Že nemá rozum? Ale vždyť pořád tvrdíte, že ženské také umějí myslet!“

„Říkám ti, pane, že Vlasta je ještě dítě!“

„Takové dítě zas není, už z ní roste žena. A hloupá, jako celé ženské plemeno. To jenom kněžna Libuše vás všechny krmí žvásty o tom, že byste se snad mohly vyrovnat mužům! Pche!“

Vladyka se ostře zasmál.

„Právě kvůli naší kněžně by ses měl uklidnit, pane. Nelíbilo by se jí, co říkáš,“ odpověděla matka, ale hlas se jí třásl strachy; pokaždé, když se snažila vzdorovat, dopadlo to stejně – vladyka se rozčílil až ke zběsilosti.

„Co si to dovoluješ, ty couro?“ zahřměl i teď. „Kněžnu mi nepřipomínej!“

Vlasta mezerou v rozeschlých dřevěných dveřích viděla, jak se otec napřáhl a uhodil matku takovou silou, že se ihned zhroutila k zemi. Ještě do ní několikrát kopl a se skřípěním zubů se otočil ke spižírně.

Vlasta věděla, že není úniku. Nebylo to poprvé, kdy si vladyka vybil zlost na manželce a potom na dceři.

Zoufale se rozhlédla po temné spíži. V šeru viděla jen obrysy surovin, které sem ukládali. Prsty přejížděla po předmětech v polici, až po hmatu našla velký dřevěný plát, na kterém bylo položené maso. Srdce se jí rozbušilo, protože věděla, že je u cíle. Jela rukou dál a konečně nahmatala to, v co doufala – sevřela prsty kolem rukojeti velkého nože a pomalu ho vytáhla z pečínky.

Teď byla připravená.

Cítila, že ji do ruky chytá křeč od toho, jak pevně svírala zbraň v dlani. Přehodila si nůž do druhé ruky a čekala.

Otec šel najisto. Prudce rozrazil dveře a zahřměl:

„Tady jsi! Tak polez ven!“

„Nech mě, pane. Prosím,“ procedila Vlasta skrz zuby.

Znělo to jako varování, jako by dávala otci šanci, ale on nebyl schopný vidět nebezpečí. Vší silou se napřáhl, aby dceru udeřil, a posupně se zasmál:

„Kdepak, teď jsi na řadě ty! Ty… ty… Vzteklé mrňavé hádě!“

Vlasta napřáhla ruku s nožem směrem k otci a tiše zopakovala:

„Říkám ti, nech mě na pokoji, pane.“

„Bohové!“ prskl vladyka. „Další ženská! Jenomže tahle je drzá a ohání se nožem! Ovšem zabedněná je stejně jako jiné. Myslí si, že mi může ublížit! Mně!“

Uhodil se do hrudi a celý brunátný dál soptil:

„Mně! Silnému muži!“

Udělal krok směrem k Vlastě.

„Tak pojď! Bodni! A miř dobře! Víš přece, kde mám srdce!“

„Jistě, pane,“ řekla tiše Vlasta.

Dobře věděla, že otec má srdce uložené na pravé straně – chvástal se tím dost často. Felčar na to přišel po jednom vladykově střetu s divočákem, kdy ho právě nezvyklé umístěné srdce zachránilo od jisté smrti. Vladyka se od té doby pro svou odchylku považoval za výjimečného.

Teď pyšně zakoulel očima.

„Tak pověz! Pověz, čím mě bohové milostivě obdařili, aby zmátli mé nepřátele! Aby – “

Vlasta stále držela nůž napřažený a skočila otci do řeči.

„Povím, pane. Povím ti, že nejspíš tě obdařili zbabělostí, když si tak troufáš na slabší. A taky ti povím, že žádné srdce nemáš!“

„Ty malá mrcho!“ vztekle zavyl vladyka a bezhlavě se k Vlastě vrhl.

Ona neuhnula – a nůž vjel vladykovi do břicha tak snadno, jako když zajede do másla.

„U Peruna,“ zašeptala Vlasta.

Vladyka hekl a zhroutil se na zem, stále však nespouštěl z dcery oči.

„Ty… ty…,“ chrčel a jeho tělo se otřásalo křečovitými záchvěvy. Potom se mu oči zakalily a obrátily v sloup. Blížejovský vladyka vydechl naposledy. Poslední slovo, kterým se rozloučil se světem i s dcerou, znělo:

„Mrcho…“

Vlasta se dlouho nepohnula, jenom stočila pohled na nůž trčící otci z břicha. Necítila nic, vůbec nic – kromě zvláštního pocitu zadostiučinění.

Nakonec otce pomalu obešla a vykročila ze spižírny s myšlenkou, že jestli je nutné někomu pomoct, je to matka.

Paní Háta se právě probírala. Vlasta se k ní sklonila a šeptla:

„Maminko, jak se cítíš?“

„Co se stalo?“ Paní Háta se posadila a omámeně se rozhlédla: „Kde je otec? Neublížil ti?“

„Ne.“

„To je dobře.“

„A tobě, maminko, už taky nikdy neublíží,“ dodala Vlasta tichým tvrdým hlasem.

Necítila vinu, jenom úlevu. Bodnutí do břicha nikdo nevyléčí, to je smrtelný úraz a ví to přece každý. A otec si ho způsobil sám.

„Už nikdy,“ zopakovala tedy Vlasta a pomohla matce na nohy. „A teď tě ošetřím. Všechno zlé je už za námi, maminko…,“ broukala konejšivě. „Už ti bude dobře. Už ti nikdy nikdo neublíží…“

Jenomže v tom se mýlila.

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ

1. kapitola

ČÁST DRUHÁ

ČÁST TŘETÍ