Copyright © Linda Howington, 2016

Translation © Jan Mrlík, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Tato kniha je fiktivním dílem. Postavy, události i rozhovory

jsou výsledkem autorčiny představivosti a nelze je považovat za reálné.

Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi nebo osobami,

ať živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Přeloženo z anglického originálu Troublemaker

vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers,

195 Broadway, New York, NY 10007, USA

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-393-0 (ePub)

ISBN 978-80-7543-394-7 (mobi)

Všem milovaným pejskům,

kteří mi obohatili život.

Kapitola 1

Poblíž Washingtonu, D. C.

Ukázal se jeden z těch jasných dnů na počátku března, kdy si myslíte, že už přišlo jaro, přestože víte, že ta svinská zima se ještě nechystá povolit své sevření a definitivně odtáhnout. Morgan Yancy stejně někdy ztrácel přehled, jaké roční období vlastně je; musel se nad tím trochu zamyslet – na které polokouli se vůbec nachází, severní, nebo jižní? Jeho povolání vyžadovalo, aby na vyzvání okamžitě odcestoval do těch nejhorších Zapadákovů, takže se mu mohlo stát, že letěl z Arktidy do pouště v Iráku a odtud do Jižní Ameriky, prostě do míst, kde bylo třeba uplatnit jeho vlohy.

Před šestatřiceti hodinami dorazil do malého bytu v obytném domě, který se v nynější době vydává za domov; prvních čtyřiadvacet hodin prospal, a když se probudil, zjistil, že se mu promíchaly dny a noci. Nestalo se to poprvé, a nebude to naposled. Zůstal tedy chvíli vzhůru, natřel si okoralé suchary burákovým máslem, přioblékl se, uběhl v setmělém městě sedm mil, aby se unavil, a potom se znovu svalil do postele.

Když se probudil, venku nastalo jaro – nebo něco, co se mu aspoň vzdáleně podobalo.

Dal si studenou sprchu, aby vysmýčil z hlavy zbytek pavučin, pak prozkoumal chladničku a zjistil, že v posledním sáčku mleté kávy zbývá tak zrovna na půlku konvice. Zaplať pánbu. Otevřel krabici s mlékem, čichl k němu, zamrkal a vylil je do výlevky. Našel v ledničce jakýsi sýr porostlý zelenými vousy, tak ho taky vyhodil. Už se to nedalo přehlížet – nezbývá, než aby tentokrát nakoupil nějaké jídlo. Bez sýra a mléka se mohl obejít, jakmile však člověk nemá kafe, to je dost riskantní. Až se divil, jak mohl bez kávy přežít celé dny a týdny, kdy pil, co bylo po ruce; když se ale ocitl doma, tak měl zatracenou chuť na dobré kafe.

Jasně zářící slunce ho vylákalo na terásku o velikosti poštovní známky. S šálkem kávy v ruce vyšel ven a zvažoval situaci.

Počasí hodnotil jako dokonalé: vzduch zůstával ještě dost chladný, ale nestudil, takže se i bez bundy cítil příjemně. Lehký větřík posunoval po obloze několik mráčků připomínajících kosmetické vatové tampony.

Ale co, hergot – život je někdy pořádně tvrdý. Neměl na vybranou: musí vyrazit na ryby. Kdyby dopustil, aby takového dne, jako stvořeného k rybaření, nevytáhl loď na vodu, připravil by se o pocit chlapské svobody.

Kromě toho starý Žralok potřeboval občas vyfouknout pavouky z motoru. Když pobýval doma, dopřával mu dobrou údržbu, ale motor už alespoň pět měsíců pořádně neběžel; přitom ho napadlo, že právě po takovou dobu se doma nezdržel déle než jeden den v kuse. Nic naplat – jeho tým za sebou měl vyčerpávající období.

Z kapsáčů vylovil mobilní telefon a zavolal Kodaka, kamaráda ze svého globálního ofenzivního týmu. Ten chlapík se ve skutečnosti jmenoval Tyler Gordon, ale když má člověk fotografickou paměť, jak mu chcete říkat jinak než „Kodak“?

Kodak zněl v telefonu poněkud nejistě a kvákavě, ale na tom nebylo nic zvláštního, když se uváží, že byl v poslední akci s Morganem. „Jo? Co se děje?“ Kvůli chrapotu a stavu na hranici vědomí mu bylo sotva rozumět.

„Rybaření. Beru Žraloka na vodu. Nechceš se přidat?“

„Do hajzlu, ty nikdy nespíš?“

„Spal jsem. Chrněl jsem skoro celé dva dny. A co ty k čertu děláš?“

„Někdy nespím. Ale teď zrovna spím. Teda spal jsem.“ Telefon přenesl zvuk mohutného zívnutí. „Tak dobrou zábavu, brácho, ale já do toho nejdu. Jak dlouho chceš zůstat venku?“

„Dokud se nesetmí, tak nějak.“ Právě tohle mohl čekat – Kodak je nadržený jako pes, tak to jednoduše je. Myslí hlavně na to, aby si zašoustal ještě dřív, než vpraví do žaludku nějaké slušné jídlo. Ne že by Morgan nemyslel na to, že by si rád zašpásoval s nějakou ženskou, ale to mohlo přijít až po jídle, a stejně ten nápad nedovedl dál než právě jen k úvodní myšlence.

Ozvalo se další zívnutí. „Tentokrát to vynechám. Později se ozvu.“ Spojení se přerušilo, Kodak vypnul telefon.

Morgan pokrčil rameny a zasunul mobil zpátky do kapsy. No tak dnes pojede na ryby sám. Nevadilo mu to. Většinou naopak dával samotě přednost. Slunce, vítr, voda, požehnaná samota – nic nemohlo být báječnějšího, zvlášť když se vzpamatovával po akci.

Během pěti minut vypil dost kávy na to, aby se zmátořil, natáhl si tričko, ponožky a boty a za chviličku seděl v autě a ujížděl k marině. Snídani ošidil a pořídil ji při průjezdu rychlým občerstvením, ale co – jako by po většinu dní během života nejedl podobné blafy. Jestli si chce zdravotní policie stěžovat na tohle jídlo, měla by si zajet do některé z těch prdelí světa, jaké poznal on; potom by možná měla větší pochopení pro chutný blaf.

Marina, kde měl zakotveného Žraloka, zaujímala pořádný kus zvetšelého, vybydleného říčního břehu směrem po proudu, ale jemu se tam líbilo, protože přístav nebyl příliš velký, a tak by si snáz všiml nějakých nových lodí nebo podezřelých aut na parkovišti. Kdyby byl schopen vyzvedávat si loď v alespoň trochu pravidelných intervalech, mohl by lépe kontrolovat přístav a jeho okolí, zatím zde však neměl žádné potíže – ani neznal důvod, proč by nějaké měl mít –, a navíc měl čich na vytipování aut, která se do daného prostředí jaksi nehodila. Dnes si nevšiml ničeho zvláštního, i když mu nebylo líto projet všechny uličky na parkovišti, než auto odstavil. Žádný vůz neparkoval předkem ven z řady, nestálo tu ani jedno auto z půjčovny a nevšiml si ničeho jinak podezřelého.

Zacouval s vozem na místo, vystoupil a zamkl dvířka, načež ještě zkontroloval, jsou-li skutečně zamčená. Takový postup byl jeho druhou přirozeností – znovu prověřoval všechno, co mělo nějakou souvislost s bezpečností. Když zastrčil klíč do visacího zámku na bráně uzavírající příchod k dokům, z boudy vzdálené asi třicet metrů vystrčil hlavu vlastník přístaviště, starý Brawley, a křikl: „Dlouho jste tu nebyl, co? Dneska je ideální den na rybaření.“

„To doufám,“ odpověděl Morgan dost hlasitě, aby ho Brawley mohl slyšet.

„Máte namířeno ven do zálivu?“

„Myslím, že dnes tak daleko ne.“ Do Chesapeakské zátoky to měl po proudu Potomaku dobrých čtyřicet mil, a většinu času na rybaření by promarnil cestou tam a zpátky.

„Chyťte jednu i pro mě,“ zavolal na něho Brawley, než se ztratil zpátky ve své boudě. Přes okno Morgan viděl, jak se chopil telefonu, starobylého přístroje ještě se sluchátkem na šňůře, který tam byl zřejmě od doby, kdy marinu postavili. Sevřel sluchátko mezi hlavou a ramenem a vytáčel číslo. Takových telefonů se dnes už moc nevidí.

Morgan za sebou zaklapl visací zámek a zamířil ke skluzu, který si pronajal pod jménem Ivan Smith; to si vybral, protože se mu líbilo – Ivan znamenalo v ruštině „John“. Kruci, je přece v District of Columbia, kde si přibližně půlka obyvatel myslí, že druhá půlka používá pseudonymy.

Zkoumavě prohlížel všechny lodě, které míjel, a hledal na nich cokoli nezvyklého – nešlo mu ani tak o samotná plavidla, protože v takovém malém, zapadlém přístavu jako tenhle se většinou lodi měnily jen zřídka, ale spíš o jejich vybavení, například anténní systém výkonné radiostanice na nějaké vyřazené lodi, nebo o lidi, kteří sem nepatřili, například proto, že nosili boty s vysokou podešví nebo měli zbraň, zkrátka cokoli v tomto smyslu.

Nic. Přístav vypadal právě tak, jak vypadat měl. Pach linoucí se z řeky, šplouchání vody o lodní boky, skřípání různých zařízení v doku, mírné kolébání lodí – to všechno jako by ho hladilo po duši a cítil, jak se neustále naplněná zásobárna napětí v jeho nitru trošku vyprazdňuje. S příchylností k vodě se nepochybně už narodil. Jednou si jeho parťák v týmu všiml, že něco dělá levou rukou, a zeptal se ho, jestli dokáže užívat obou rukou stejně dobře, na což jejich instruktor, který stál nedaleko, odpověděl: „To ne, ale je obojživelník.“ A nebyl daleko od pravdy – kdyby Morganovi voperovali žábry, udělali by mu tím náramnou radost.

Vyrůstal v okolí Pensacoly, a pokud si vzpomínal, po celý život považoval oceán za součást sebe sama. Potomac měl ovšem k Mexickému zálivu velice daleko, ale byla to přece jen voda. K čertu, s nadšením by třeba pádloval v kánoi kolem břehů jezera, tedy aspoň nějakou dobu; pak by ho posedlo svědění po akci. Pokud šlo o vyvolání záplavy adrenalinu, nic se nevyrovnalo tomu, když člověk nechal něco vybuchnout nebo po někom střílel.

Vylezl na palubu Žraloka a užíval si pocit, že je v důvěrně známém prostředí. Protože sice vodu miloval, ale měl k ní také náležitou úctu, zkontroloval množství paliva i oleje, baterii, vysílačku a pumpu k odčerpávání vody z lodi. Z uzamčeného skladu vyzvedl své rybářské náčiní a prohlédl je. Ujistil se, že s sebou má mobilní telefon, přestože zatraceně dobře věděl, že ho dával do kapsy; totéž se týkalo kapesního nože, pistole v pouzdře, které se mu opíralo o kříž, záložní zbraně na pravém kotníku a její záložní zbraně na dně krabice s rybářským náčiním. Všechno v pořádku.

Odvázal Žraloka od vývaziště, vklouzl na sedadlo a otočil klíčkem zapalování a nastartoval; spolehlivý motor okamžitě naskočil. Nasadil si čapku štítkem dozadu, vycouval od lodního skluzu a otočil kormidelním kolem směrem k volné vodě. Na zčeřené hladině se odrážela modrá obloha a pod člunem ubíhaly za záď šedozelené hlubiny řeky. Cítil každý ráz vlny a plácnutí trupu o hladinu, ale jak nabral rychlost, pohyb lodi se zklidnil.

Páni, tohle byl přece život! Ještě kdyby se mu podařilo vytáhnout nějakou rybu – když kvůli ničemu jinému, tak aby měl příležitost se chlubit a omazat svůj úspěšný lov Kodakovi o hubu –, mohl by se dnešek zařadit k těm zatraceně dobrým dnům.

Přestože si vyjel rybařit, nedokázal se zbavit návyků, které se do něho vryly během šestnácti let intenzivního výcviku i skutečných bojů, podporovaných prostým dravčím instinktem. Kdyby se nenaučil, jak přežít, nedožil by se čtyřiatřiceti. Na vodě zůstával stejně obezřetný, jako když procházel parkoviště – neustále otáčel hlavou sem a tam a zkoumal všechno, co se dělo po obou bocích člunu. Registroval každé plavidlo na hladině, kolik a jakých lidí je na jeho palubě, co dělají, jak rychle plují a jakým směrem. Neušlo by mu, kdyby si ho někdo pozorněji všímal, což ale skoro nikoho nenapadlo, protože na Žralokovi bylo sotva co k vidění.

Provoz na řece byl docela silný, což neočekával, protože byl všední den – snad. Skoro jistě věděl, že je dnes… středa? Čtvrtek? Zatraceně. Jestli je pátek, tak naprosto ztratil pojem o čase. Přesunovat se z jedné časové zóny do druhé byla jedna věc, když však člověk několikrát po sobě překoná pozpátku mezinárodní datovou hranici, všechno jako by se pro něho stalo zónou soumraku, protože zítřek se stane včerejškem a dnešek ještě nenastal. Natáhl si pohodlně nohy, vylovil z kapsy na stehně telefon a mrkl na displej, aby se přesvědčil, co je vlastně za den. Čtvrtek. Dobře. Je v balíku a po dlouhé misi nic víc nežádal.

Potomac je velikánská řeka, místy široká až jedenáct mil, a valí se na jihovýchod do Chesapeakské zátoky. Nemělo být složité vyhýbat se ostatním plavidlům, ale vypadalo to, jako by většina lidí dnes neměla ani potuchy, jaká platí pravidla pro jízdu na silnici – v tomto případě po řece. Čluny se řítily nejrůznějšími směry, hnaly se těsně před příděmi jiných plavidel a někdy je záměrně zalévaly rozráženou vodou. Idioti navlečení v neoprenových kombinézách a sedlající vodní skútry se vrhali sem a tam, zepředu zezadu, očividně nedbajíce na topografii řeky ani na to, jestli čluny, které svou jízdou ohrožují, mají možnost se jim vyhnout, nebo do nich narazí. Jen zázrakem ti cvoci ještě nikoho netrefili. Když ho takový

blbec dvakrát těsně minul, přestože se kýlem člunu ploužil skoro v bahně, vzdal to a zamířil do středu řeky. K čertu se vším – jen ať se mu všichni pěkně vyhnou. Možná si vyslouží nepřátelské pohledy a nějakou tu kletbu, ale aspoň nebude hrozit, že mu někdo rozpáře bok Žraloka.

Plul tedy uprostřed řeky, místo aby se držel při jejím pravém břehu, a zrovna se zahleděl na velký motorový člun s kabinou, zakotvený zhruba sto metrů vlevo od něho. Ostřížím zrakem zahlédl, jak se ve slunci zatřpytila čupřina stříbřitě bílých vlasů, když vítr dotyčnému sfoukl z hlavy kapuci černé pláštěnky. Na palubě se pohybovali jen dva lidé, někdo v modré košili a ten druhý v černé pláštěnce. Záblesk stříbrných vlasů rozechvěl příslušnou strunu jeho paměti, a tak z náhlého popudu otočil kormidelním kolem Žraloka směrem k jachtě. Pokud je člověk se stříbřitě bílými vlasy ten, kdo si myslí, že asi je, chtěl se ujistit, že je všechno v pořádku.

Do trupu lodi bušily prořezávané vlny; když doplul blíž, viděl, že osoba v modré košili odchází do podpalubí. Potom na něho žena – byla to totiž žena – s bílou čupřinou zeširoka a nadšeně zamávala, aby ho přilákala k jejich lodi, takže se ujistil, že hádal správně.

Zamával jí v odpověď a za chviličku už ubral plyn a přirazil se Žralokem k boku velkého člunu; zastavil motor, a aby udržel svou loď vedle jachty, ponořil do vody vrtuli poháněnou elektromotorem, jíž využíval při rybaření. „Zdravím vás, kongresmanko,“ pozdravil Joan Kingsleyovou, která už po dvanáct období působila ve Sněmovně reprezentantů a stála v čele sněmovního výboru pro ozbrojené služby. Poprvé se jejich cesty zkřížily při oné pamětihodné události, kdy ve Venezuele unesli syna Kingsleyové a Morganův tým dostal za úkol jej osvobodit. Kongresmanka Kingsleyová trvala na tom, že osobně poděkuje všem mužům, kteří měli podíl na záchraně jejího syna, a dokonce pro ně v jednom soukromém podniku uspořádala velkolepé grilování. Normálně by nikdo k takové akci nedostal souhlas, ale protože působila právě v tomto sněmovním výboru, zařídila si výjimku. Není prostě možné ignorovat někoho, kdo drží v rukou šňůrky od pytlíku s penězi; Axel MacNamara, šéf skupiny globálních ofenzivních týmů, to věděl velmi dobře, a tak dal své svolení.

Morgana překvapilo, že se mu kongresmanka zamlouvala. Jistě, šlo o političku a dávala si náramný pozor, ale zapůsobila na něho tím, že kromě projevů vděčnosti se navíc chovala skutečně vlídně. Nešetřila vřelými, otevřenými úsměvy a zdálo se, že se všemi jedná stejně. Za manžela měla washingtonského právníka, také docela přátelského, ale na rozdíl od ní jeho přátelství působilo poněkud vykalkulovaně. No ovšem, u všech čertů, byl to přece právník z Washingtonu, tak co jiného mohl člověk čekat?

„Hned jsem vás nepoznala,“ řekla s úsměvem, nakloněná k němu přes zábradlí lodi. „Divila jsem se, kdo se to na nás tak řítí.“

„Omlouvám se, nechtěl jsem vás vystrašit.“

„Nevystrašil jste mě,“ odpověděla a zasmála se. „Mám přece větší loď než vy.“

„Ano, paní kongresmanko, to nepochybně,“ odpověděl nesoustředěně a pátravě si prohlížel celou loď. Měl pocit, že je všechno v pořádku, a protože na palubě už nebyl nikdo další, klidně by mu mohla dát nějaké znamení, kdyby hrozily nějaké potíže.

Zastávala v Kongresu významnou pozici; možná by se měla víc starat o svou bezpečnost, ale o tom ji nehodlal poučovat. Spokojil se s tím, že nehrozí žádný malér, a právě o tom se chtěl ujistit.

„Pojďte na palubu a dejte si s námi drink,“ pozvala ho. „Zrovna si s mužem dopřáváme den odpočinku.“ Obrátila se, protože z kabiny vystoupil člověk v modré košili. „Dexi, to je Morgan Yancy.“

„Ano, poznal jsem ho.“ Dexter Kingsley zamířil k zábradlí a přitom si zapínal košili oblečenou přes bílé tričko. V pravidelně opáleném obličeji mu seděl profesionální úsměv – podle kvality opálení si je buď pořídil samoopalovacím krémem, nebo trávil dost času v soláriu. „Dnes je výborné počasí na vyjížďku po řece. Napijete se s námi?“ Pozval ho stejně jako jeho manželka, ale jeho slovům nějak chyběla poctivost.

Morgan ani náhodou nehodlal pozvání přijmout. Vyhovoval mu krátký zdvořilý rozhovor, a víc nechtěl, i kdyby ho nelákala vyhlídka na rybaření. „Děkuji, ale mám namířeno na jedno své rybářské místečko. Když jsem zahlédl kongresmanku, jen jsem ji chtěl pozdravit.“ Vytáhl pomocný motor z vody a naklonil se, aby se mohl opřít o bok větší lodi. Odstrčil se stranou a pak se usadil do sedačky. „Přeju vám pěkný den.“

„I vám,“ odpověděla kongresmanka Kingsleyová, s úsměvem mu zamávala a obrátila se zády k zábradlí.

Morgan otočil spínacím klíčkem, silný motor se zaburácením ožil. Pak na volnoběh odplul o kousek dál, aby jim vlnou od přídě příliš nerozhoupal loď. Pozvedl hlavu proti větru a nechal se naplno oblažit společným působením řeky a volného času.

Table of Contents

Kapitola 1