Copyright © Oskar Fuchs, 2017

Cover Illustration © Žaneta Kortusová, 2017

Cover Art © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2017

ISBN 978-80-7557-401-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-402-2 (mobi)

Obsah

Kapitola první: ANTHROPOS

Kapitola druhá: BÝČÍ SKÁLA

Kapitola třetí: KROTENFUL

Kapitola čtvrtá: FÉMA

Kapitola pátá: VIRIBUS UNITIS

Něco jako EPILOG

Oskar Fuchs (1982)

Poděkování:

Anna ‚Ekyelka‘ Mudrochová

Jana ‚Elinor‘ Poláčková

Tereza ‚Temnářka‘ Matoušková

Zuzana ‚Daletth‘ Hartmanová

Erika ‚Ena‘ Adamcová

Pavel Hönigschmied

Helena Drdlová

Kapitola první:

ANTHROPOS

S vrčením natáhnu ruku po zvonícím mobilu. Nadzvednu hlavu zabořenou do polštáře, otevřu pravý oko a zaostřím na svítící displej. Směje se z něj ženská. Hezká. Bohužel ji znám. Zrzavá je jako liška a taky tak prohnaná.

Zmáčknu zelenej telefonek pro přijmutí hovoru.

„Ghrrr?“ Nesnažím se ani správně artikulovat. Je natolik chytrá, aby si uměla přeložit, že to znamená: Dobré ráno, má krásná, úžasná, dokonalá Naty. Doufám, že se ti daří výborně.

„Sigi!? Ty tam máš zase nějakou kurvu!“ zaječí. S úšklebkem dám mobil dál od ucha. Prej zase. Náhodou, ta holka, co leží vedle mě, nechtěla peníze. Takže ani omylem nejde o prostitutku. Rusovláska na druhý straně si to přeloží očividně špatně. Asi šuměl reprák.

„Nemám.“

„Zikmunde! Nelži!“

„Co se děje?“ Úmyslně ignoruju ty naprosto neopodstatněný sklony k paranoie.

„Máš práci.“

„Ano, Natálko?“

Mohla by ses laskavě vymáčknout?

„To chceš, abych o tom mluvila před tou cizí štětkou?“

Má snad v mým obýváku kameru? Ne, jen to zkouší.

„Nikdo tu není,“ odpovím. Tmavovláska se zavrtí a protáhne. Chvíli tak vystavuje kozy, pak pomalu mění polohu. Teď leží na břichu s vystrčeným zadkem. A že je to luxusní pohled!

„Ozvu se znova za dvacet minut. Jestli ji do té doby nevypakuješ, navštívím tě.“

„Klidně přijeď,“ řeknu. Zavěsím. Pohladím zvednutou prdelku a povzdechnu si. Jak se, sakra, slečna jmenuje?

„Zlato? Zavolám ti taxíka.“

Brunetka zavrní jako kotě.

„To byla tvoje stará?“ Naštěstí to nezní vyčítavě.

„Hůř, šéfová.“

„Nějaká majetnická, ne?“

„Trochu.“

Dobrá zpráva je, že tmavovláska opustí postel a začne si sbírat věci rozházený po podlaze. Naschvál se nastavuje, abych měl co nejlepší výhled. Je rozkošná. Bohužel, jestli ji tu najde Naty, bude jí to houby platný. Udělá z ní totiž roztomilou mrtvolku.

Za patnáct minut vyjdeme před barák, dostanu poslední pusu a taxíkářovi dám pětikilo. Žlutý mondeo vzápětí mizí za rohem. Zapálím si. Špičkou boty kopu do kusu zmrzlýho sněhu. Kde je ta zrzka?

Nedočkám se jí ani po druhým cigáru, tak jdu dovnitř. Zamířím do koupelny. Ze zrcadla nad umyvadlem na mě čumí chlap s kruhama pod očima a tejdenním strništěm.

„No ty teda vypadáš,“ řeknu tomu blonďákovi. Chvíli přemejšlím, že bych na něj použil holicí strojek, nakonec to ale nechám plavat.

Vracím se do obýváku. Moc vybavení v něm není. Krb, před ním kožešiny, jedna skříň kombinovaná s barem, křeslo a roztaženej gauč, na kterým spím. Dál stolek, noťas, telefon. Zkontroluju poštu. Špatný zprávy. Vyšly nový směrnice. A taky mě dneska čeká pracovní cesta do Brna. Nemám rád velký města. Což je jeden z důvodů, proč bydlím v Lanškrouně.

Bágl mám zbalenej za deset minut. Navlíknu na sebe černý kapsáče, termotriko ve stejný barvě, navrch pak dlouhej koženej kabát. Na hlavu nasadím světle hnědou kšiltovku. Hotovo, můžu vyrazit.

Seberu klíče od auta a zajdu do garáže. Chci nastartovat, ale eskovej mercedes od AMG dělá dokonale mrtvýho brouka. Venku není zase taková kosa, aby musel stávkovat, mrcha.

Jsou dvě možnosti. Zavolat Naty, nebo jet vlakem. Volím Český dráhy. Nemám na zrzčiny výlevy náladu. K nádraží to je slabých deset minut chůze, navíc je po cestě trafika, kde si můžu koupit cigára. Protože mi zbejvá poslední. Zapálím si ho a krabičku zmačkám. To nám ten den pěkně začíná.

✳ ✳ ✳

Koukám z okna, rychlík uhání krajinou, která postupně mění ráz. Moje krásný zasněžený Sudety přecházej do trapně žlutohnědý trávy, bláta a opadanejch stromů. Sem tam se zazelená jehličnan, ale to je všechno. Vítejte v Moravistánu.

Zatím jde všechno šejdrem. Aby toho nebylo málo, do kupé, kde jsem zatím jediným cestujícím, vnikne funící matróna ověšená taškama. Ani nepozdraví. Když se snaží usadit, šlápne mi na nohu. Vorvaň jeden nevycválanej! Ještě že nosím festovní boty, jinak mám z chodidel ploutve. Vážně přemejšlím o fyzický likvidaci tý osoby, ale tělo velrybích rozměrů fakt nezvládnu sám zvednout a vyhodit oknem. A kdybych ho nechal v uličce, asi by to způsobilo menší rozruch. No, spíš větší.

Vorvaň vytáhne papíry, pak bagetu. Začne se krmit. Narvu do uší sluchátka, ale i přesto slyším protivný mlaskání a chrčení. Zahlídnu na lejstrech nadpis státní maturity. Jasně, pýča, polytyk, polycye a učytelka se píše vždycky s měkkým. To víme všichni. Na podlahu dopadaj drobečky a kapky majonézy. Červená fixa, kterou vydoluje velryba z kabely, šustí po papíře. Přidám volume na empétrojce. Do Brna to mám ještě hodinu. Bože můj. Já chci zpátky domů!

„Kam jedete?“ chce vědět vorvaň. Knír se jí přitom zatřese. Opadaj z něj zbytky bagety. Odhalí zuby v něčem, co má bejt přátelskej úsměv. Po zádech mi přejede mráz. Dělám, že neslyším, tak zvýší hlas. Do kupé v tý chvíli vnikne smečka fakanů školou povinných. Řvou jeden přes druhýho, chrchlaj, posmrkávaj a kejchaj, ani si nedaj pracku před tlamu.

Aspoň, že učitelka vzdává snahu o další komunikaci.

Letovice, Blansko, Adamov. Brno, hlavák! Vystoupím, koupím po cestě k východu kafe a před nádrem si zapálím. Z toho, co vidím, je mi šoufl. Davy lidí se valej sem a tam, nepřetržitej proud aut na silnici mě deprimuje. Mezi tím se občas mihne tramvaj. Dobrá, už vím, čím pojedu. Stejně jsem měl říct Naty, dala by mi jinou káru. V ní bych měl alespoň nějaký soukromí. Navíc je tu nějak teplo, po sněhu ani památky.

Divnej kus republiky, to vám řeknu. Kolemjdoucí mluvěj všelijak, jen ne česky nebo německy. Angličtina, polština, ruština, arabština, francouzština. Bohové, kde to jsem? Otočím se. Podle cedule na budově fakt v Brně. Hmm. Ale jo. Na projíždějící stříbrný oktávce s pruhem je taky napsaný Městská policie.

Shodím tašku z ramene a sáhnu do kapsy. Na mobilu nacvakám v Googlu ‚tramvaj hlavní nádraží Pisárky‘. Tak je to prej jednička. Pohoda. Sejdu schody, zamířím doleva a přeběhnu na zastávku. První část splněná. Ale kde sehnat jízdenku, že? Zmateně procházím po ostrůvku, až uvidím žlutej automat. Nejsem tak blbej.

Jsem. Zažívám peklo na zemi. To je tak, když si vozíte zadek autem a zapomenete, jak používat MHD. Zlatý pohraničí, kde tyhle vymoženosti nemáme! Tam prostě koupíte fahrkartu u šoféra a tím to končí. Koukám na místní, jak bravurně ťukaj údaje do terminálu. Opatrně přijdu blíž. Ve chvíli, kdy tam nikdo není, si před něj stoupnu, a čtu dost zmatený instrukce.

„Potřebujete pomoct?“ Drobná usměvavá blondýnka v modrý bundě má brejle se silnou obroučkou, bílej baret a v ruce knížku Lišky na vinici od Feuchtwangera. Přikývnu.

„Kam to bude?“

Podám jí dvě kovový padesátikoruny. „K pavilonu Anthropos. Prosím.“

Jednu pajdu mi hned vrátí, vzápětí stiskne několik tlačítek. Podává mi jízdenku plus ještě dvacet pět kaček nazpět.

„Lístek si oražte hned u dveří, v oranžovém přístroji,“ řekne. „Pojedete jedničkou asi patnáct minut,“ dodá a ztratí se v anonymním davu.

Koukám za ní jak puk.

✳ ✳ ✳

Další zastávka Mengeleho náměstí, upozorní interkom. Cože? Ne náhodou Mendlovo? Na informačním panelu ale běží nemlich to samý info. Což znamená jediný. Už to začalo. Jdu pozdě. Naty mě přetrhne jak hada.

Následuje Popraviště místo Výstaviště. Beru bágl, na další stanici Pisoárky, dříve Pisárky, vypadnu z tramvaje. Vyběhnu od zastávky na nadúrovňový křížení, u přechodu se rozhlídnu. Nejbližší auto je dost daleko. Vkročím do silnice, ale někdo mě chytí za rameno a stáhne zpátky.

Zase ta holka s baretem!

„Pozor, my tu máme semafory,“ zahrozí v žertu prstem. Sakra, vůbec jsem si to neuvědomil. Tady nejsem u nás na maloměstě. Blondýnka se usmívá, její křídla jsou jasně viditelný. Koncentrace magie v okolí musí bejt opravdu vysoká.

„Díky,“ hlesnu.

Dívka mi položí ruce na skráně, následuje polibek na čelo. „Už máš zelenou, můžeš. Dej na sebe pozor, tam už za tebou nesmím. Hodně štěstí. “ Zamává perutěma a je fuč. Dobrý andělé ještě asi úplně nevyhynuli. A já měl za to, že v našem světě jsou už jen ty druhý.

Přeběhnu silnici, pokračuju mírně z kopečka. Přejdu most přes řeku Svratku. Na jejím břehu nekvete rozrazil, tráva je tam možná nízká, ale to jen proto, že má vegetační klid. Jsem na místě. Bílá cedule s velkým a malým mamutem rudě hlásí, že tu je Pavilon Anthropos. Jestli mezi Popravištěm a Pisoárkama bylo minimum lidí, tady u muzea je to skoro jako před hlavákem. Pohybujou se trhaně, pomalu, pohled maj nepřítomnej.

No tak fajn, jde se na to.

Sundám z pravý ruky wolframovej náramek ze seříznutých lesklých článků. Tenhle kov dokáže z větší části blokovat přímý působení většiny druhů magie. Oběma směry. Podobnej efekt má akátový dřevo, jenže to způsobuje nositelům z řad čarodějů a podobně nadaných osob akutní otravy.

Tělem mi projede pocit blízkej orgasmu. Cejtím, jak dosud skrytý ochranný tetování vystoupá na povrch pokožky, což je doprovázený příjemným teplem.

Míjím sochu z šedýho kamene zobrazující lovce, kterej strhává jelena. Mrkne na mě. Chlap, ne paroháč. Slušně pozdravím a zamířím mimo hlavní příjezdovku k pískovišti. Tam je plastika vejce, z něhož vylejzá malej dinosaurus. O kus dál pak uvidím napůl zakopanou kostru ještěra, asi metr a půl vysokou.

Lebka s prázdnýma důlkama zacvaká ozubenýma čelistma.

„Ahoj, mágu,“ naváže konverzaci. „Co ty tady?“

„Dobrý den,“ odpovím. „To víš, kontrola. Nudná rutina.“

„Aha.“

Dám tašku na zem a rozepnu zip. Svlíknu kabát. Je čas se připravit na nepříjemný setkání. Nejprve zbroj. Tu tvoří extra lehký a pevný kovoplastový skořepiny k ochraně hrudníku, páteře, dál chrániče loktů, kolen a holení. Několikrát upravím suchý zipy, než to sedí, jak má. Vždycky si v tom připadám jak Robocop. Postroj se dvěma podpažníma pouzdrama navlíknu hned na to. Do levýho přijde Anestezioložka, zkráceně Ana, což je pomalu dvoukilová padesátka Desert Eagle Action Express, do pravýho pak Včelka Mája, neboli samopal vzor 61, známější pod lidovým názvem škorpión.

„Oho! To vypadá na velmi akční rutinu,“ poznamená skelet pobaveně. Zasměju se.

„Škodnou nejde podceňovat.“

Zbejvá opasek s nožem a mám hotovo. Navrch znova oblíknu mantl, kterej skryje celej arzenál.

Vyskočím bez odrazu na vrchol hrudního košíčku prehistorickýho predátora. U toho stihnu dvakrát tasit a uklidit Anu a Máju.

Zapálím si. Pozoruju skupinku zombie chodců, když tu…

Naty! Potvora jedna zrzavá! Ucítím její blízkost dost pozdě, přesto stihnu zareagovat včas. Pravou nohu posunu dozadu. Neklouzavá podrážka bot, jaký používaj německý horský myslivci, poskytne dostatečnou oporu, když do mě Natálka vrazí. Vzala ten skok hezky s rozběhem, ludra.

„Kde se couráš!“ zasyčí mi do obličeje. Není to dotaz, ale výhrůžka. Fouknu jí kouř do ksichtíku. Přece kvůli tomu, že ji mám tři centimetry od sebe, nepřestanu dejchat.

„Kleklo mi auto, tak jsem jel vlakem…,“ chci vysvětlit situaci a zdržení.

„Cože! Jsi normální! Nečetl jsi e-mail! Na co máš asi telefon!“ Zase ty otázky s jasně slyšitelnýma vykřičníkama. Nesnáším je. Povzdechnu si.

„Pokud vím, říkalas, že se stavíš. A to si neudělala. Jo, mejla mám přečtenýho. I ty nový směrnice. Ano, nevolal jsem. Abych předešel těmhle scénám.“

„Tak to máš smůlu.“ Pohodí u toho hlavou. Dlouhý vlasy má netypicky v culíku, což vypadá rozhodně zajímavě. Zvýrazňuje to mírně vysedlý lícní kosti a hlavně linii krku. Vidět ji nějakej upír, tak se mu postaví.

„Co tu vlastně děláš?“ zkusím odvýst pozornost k jinýmu tématu.

„Já? V hlášení o přípravě na dnešní akci je, že sis vyžádal moji přímou podporu.“

Zní to sladce, až k poblití. Asi dostanu cukrovku.

„Blbost!“ odseknu. „Vím, co píšu do lejster! Nikdy bych takovou věc…“

„Smůla,“ pronese zrzka, jako by se nechumelilo. Pravda, nesněží. Ale na podstatě věci to nic nemění.

„Upravilas moje hlášení!“ zavrčím. Pořád říkám, že byrokracie je v Organizaci zbytečně moc. Kdyby se všechno posílalo rovnou na ústředí, k podobným věcem nedojde. Možná.

„Jistě. Po dohodě s Angelou. Takže nemá cenu o ničem diskutovat. Jde o příkaz z nejvyšších míst. Samostatným akcím odzvonilo, Sigi.“

„Naty! Jsi lokalizátor, ne válečnej mág!“

Zrzka rozhrne koženej kabát. Stejnej, jako mám já. Pod ním vidím zbroj a dva glocky. Ještě, že má fakt malý prsa. Hrudní pancíře totiž nejsou dělaný pro ženský. A proč asi? Já vám to řeknu. Protože, při všech svatých, u válečnejch mágů nikoho s kozama a vagínou nenajdete. Všechny nazifemistky s neoholenýma nohama a podpažím si můžou třeba ukroutit knír a u toho vyřvávat svý pošahaný teorie o rovnosti pohlaví, ale tak to zkrátka je.

„Kurva,“ uklouzne mi mimoděk. Natálka vulgaritu velkomyslně přejde.

„Tohle není módní přehlídka,“ štěknu. Jsem fest vytočenej. Možná jsou ty černý legíny a šněrovací dvacetidírkový steelky na jejích štíhlých nohách sexy, jenže tady nejde o žádnou párty ani cosplay.

„Uvnitř je spousta lidí. Pomůžu ti najít zdroj. Aby akce neskončila masakrem jako posledně.“

Odfrknu si. „To nebyla moje vina.“

„Jistě, takhle pracujete všichni. Ale s tím je konec. Velení schválilo nové postupy.“

Odskočím od zrzky. Po saltu vzad přistanu na písku. Odhodím vajgla a zapálím si další retko. O tomhle by nelhala. Což ale neznamená, že je mi to po chuti. Nakopnu jeden z větších kamenů, co má smůlu, že se válí moc blízko.

Jsou zkrátka chvíle, kdy svoji práci nesnáším. Makat v protimagický sekci Organizace samo o sobě není žádnej med. A ještě mi hoděj na krk dozor. Však se minule zase tolik nestalo.

„Až se vyvztekáš, můžeme jít.“

„Chci napřed mluvit s Angelou,“ odseknu.

„Merkelovou?“ Naty se očividně baví.

„Ne. Tou naší. Vrchní koordinátorkou.“

„Tak jí zavolej.“

Oba dobře víme, že nikdo číslo na Angelu nemá.

„Pokud by s tebou chtěla mluvit…“ Zazvoní mi mobil. „…zavolá ti sama,“ dokončí zrzka s úšklebkem.

Příjmu hovor. Fakt je to Angela.

Nechá mě vypovídat a vzápětí moje početný námitky a argumenty smete přísným: „Kdybych věděla, že to dopadne špatně, neposílám s tebou Natálii. Ani tebe bych tam nenechala jít samotného, v případě, že by akce neměla šanci na úspěch. Držte se nových směrnic.“

Má hlas, jemuž není radno odporovat. Podvědomě se mu podřizujete. A nic na tom nemění ani vzdálenost, která mezi náma je.

„Ano, Paní,“ slyším sám sebe souhlasit. Co taky odpovědět jinýho? Moje vrchní šéfová nemá problém kohokoliv lehkým povytažením obočí přinutit vysmrkat mozek. Válečný mágy nevyjímaje.

Angela nám popřeje úspěch a ukončí spojení.

Tohle totiž koordinátorky dělaj. Předvídaj. Někdy o pár minut, jindy v řádu měsíců. A pokud je to nutný, zaříděj nebo provedou, co musej. Třeba zavolaj válečnýmu mágovi, kterej nechce vzít do antropologickýho muzea ozbrojenou zrzku s malýma kozama, a to navzdory tomu, že si místo běžně nošených předražených lodiček od Louboutina vzala pevnou uzavřenou obuv s ocelovou špicí.

Jediný pozitivum je, že když nemá ty dvanácticentimetrový štekle, jsme stejně vysoký a nekouká na mě svrchu.

✳ ✳ ✳

„Dobře, jdeš první, já tě naviguji a nesu tašku. Neodmlouvám, i kdyby mi to připadalo jako naprostá zbytečnost. Řídíme se tvojí intuicí válečného mága. Pro soucit není v akci místo.“ Naty na mě upře těžce nevinnej modrookej pohled. „Správně?“

„Výborně. A teď ještě jednu věc. Otevři tašku.“

Zrzka poslechne.

„Na co máš tohle?“ vytáhne z báglu pokrývačský kladivo. Zvědavě si ho prohlíží. Úderná plocha hlavice přechází přes sraženou hranu do ostrýho hrotu.

„Nějak musíš subjekt dostat ven. Málokdy jeví ochotu spolupracovat a dobrovolně opustit lebku hostitele.“

Rezatá kolegyně ztratí na chvíli barvu v obličeji. Mám najednou pocit, že jí toho o mý práci neřekli o moc víc, než stojí v hlášeních. A tam píšem fakt jen to nejnutnější.

„Víš, co je v těch flaškách?“ chci vědět.

Natálka vezme jednu pet láhev a zatřese s ní. „Sůl se šafránem. Můžeme už jít?“

„Ještě jednu věc. Proč si neřekla rovnou, že máme makat spolu? Vědělas to od začátku!“

„A okrást se o tvoji reakci? Ani za boha.“

„Nesnáším tě!“

Zrzka našpulí rty a pošle mi vzdušnej polibek. „Vím, že to není pravda.“

Tohle nikam nevede.

„Kde je v týhle chvíli subjekt?“ zeptám se.

„Třetí podlaží. Úplně vzadu,“ odpoví bez zaváhání.

„Takže se k němu stejně budu muset prostřílet.“

„Budeme. S vysokou pravděpodobností ano.“

Tak k čemu mi je pak lokalizátor? pomyslím si. Dopadlo by to stejně, i kdyby tu nebyla. Ale s tím nic nenadělám. Takže si musím ujasnit ještě jednu hodně důležitou věc.

„Naty, může tě napadnout? Při mentálním skenu?“

„Ne. Máme obranné mechanismy proti takovým pokusům,“ zrzka přimhouří oči, jak hledá správný slova. „Je to, jako když k sobě přilnou dvě části suchého zipu. Zkrátka se nepohne z místa. Nebo ještě jinak: Představ si úzký kanál plný bodců, které jsou zapuštěné pod úhlem pětačtyřiceti stupňů.“

Kývnu. „Jde to jen jedním směrem, jinak to sakra bolí.“

„Navíc, poloha i délka ostnů se v čase nahodile po různě dlouhých úsecích mění, ani gravitace nezůstává stejná. Lapená mysl sebou zmítá, zranění se stále zhoršují.“

„Lepší skočit do mixéru,“ odplivnu si.

„Ten zapínáme, až nás to přestane bavit. Což může být i v řádu let…“

Teď pro změnu cejtím já, jak blednu.