Copyright © Radim Uzel, 2017

Cover © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-386-5 (ePub)

ISBN 978-80-7557-387-2 (mobi)

Úvodní slovo

Můj dědeček MUDr. Karel Uzel (1877–1957) se už před mnoha lety rozhodl sepsat své paměti. Bylo to těsně po válce, v té době dědeček už překročil sedmdesátku. Přestože se o lékařích traduje, že mají nečitelný rukopis, paměti jsou napsány úhledným a dobře čitelným písmem. Je to celkem 196 rukopisných stránek, které jeho žena – babička Milča – mně a bratranci Karlovi předala krátce po dědečkově smrti v roce 1957. Opatroval jsem tuto rodinnou památku, stěhovala se se mnou do Ostravy, Brna a Františkových Lázní, i zpátky do Ostravy, kde jsem prožil 18 let svého nejproduktivnějšího života. Tam jsem začal dědečkovy paměti ťukat do psacího stroje. A nakonec v Praze v roce 1992 jsem díky pozdně nabyté počítačové gramotnosti přepsal celé to dědečkovo dílo do elektronické formy.

Zatímco já jsem už v sedmdesáti pověsil medicínu na hřebík, dědeček i v tomto pokročilém věku ještě stále ordinoval ve svém domě v Mělníku. Jako typický rodinný lékař si zařídil ordinační hodiny jenom dopoledne. Na své spisovatelství měl tedy dostatek času odpoledne, večer a o víkendech.

Myslím, že jsme ho k amatérské literární tvorbě tak trochu inspirovali společně s mým bratrancem Karlem. Už na sklonku druhé světové války jsme totiž, oba tehdy chlapci předškolního věku, považovali za vrchol blaha, když jsme mohli večer společně s dědečkem zalehnout na široké kanape a v přítmí naslouchat jeho příhodám z dětství. Dědeček vyprávěl o svých prázdninách ve Svépravicích, což je dnes součást Prahy-Horních Počernic. Pobýval tam u svého strýčka kováře. Dozvěděli jsme se o vykopávání čmeláků v lese a plavení prasat v rybníce. Slyšeli jsme taky různé příhody z Prahy-Karlína, kde měl jeho otec, můj pradědeček, truhlářskou živnost. Na prázdninový pobyt do Svépravic jezdili koňským povozem, což představovalo pro dědečka nespornou každoroční atrakci.

Kromě studijních zážitků z lékařské fakulty na přelomu devatenáctého a dvacátého století, dědeček promoval na Karlo-Ferdinandově pražské univerzitě v roce 1902, jsme vyslechli také zajímavosti o léčitelských praktikách domovnice Hutašky a mnoho dalších dobrodružství. Často jsme nutili dědečka k opakování, takže všechny příhody doznaly desítky válečných repríz.

K celému tomu vyprávění pak neodmyslitelně patřila zvláštní vůně, která z našeho dědečka vycházela a jejímiž hlavními součástmi byla dezinfekce z jeho lékařské ordinace a kouř z doutníků, které si dokonce i v hubených válečných protektorátních letech občas dopřával. Tento neopakovatelný odér byl ještě doplněn terpentýnem z olejových barev používaných jeho ženou. Naše babička Milča byla totiž malířkou a veškeré tyto hovory se odehrávaly v dědečkově vile, v přízemním pokoji, honosně zvaném ateliér.

Jenom občas se do těchto vzpomínek mísí náhlý úprk do sklepa zařízeného jako protiletecký kryt. Na sklonku války i tady, v Mělníku, troubily sirény na poplach a my, malí chlapci předškolního věku, jsme nechápali, čeho se to ti dospělí tolik bojí. Vždyť ve sklepě jsme to měli celkem pěkně zařízeno. Byly tam přestěhovány náhradní postele, kryt vyzdoben perskými koberci; k vysoké estetické úrovni tohoto válečného útulku přispěly dokonce i některé starožitnosti z dědečkovy nepřeberné sbírky. S dětskou naivitou jsme se s bratrancem Karlíčkem na ty letecké poplachy skoro těšili.

Dědečkovy paměti začínají kuriózním sdělením, že vlastně nezná přesný den svého narození. Jeho maminka používala jako zápisník modlitební knihu a tam měla na poslední stránce data narození všech dětí. O dědečkovi Karlovi tam bylo zapsáno, že se narodil 4. června 1877. Tak to taky dědeček měl jako dítě naučeno a hlásil to taky ve škole i na gymnáziu. Ale po osmiletém gymnáziu přišla maturita a tehdy museli všichni studenti oktávy pražského gymnázia v Truhlářské ulici donést třídnímu profesorovi křestní list. Dědeček se prý smál na celé kolo, když profesor dr. Čáda před celou třídou spustil, že jsou ve třídě žáci, kteří chtějí dělat maturitu a nevědí, kdy se narodili. „Uzle, nesmějte se, vy jste to. Celých osm roků jsme vám psali na vysvědčení datum narození 4. června 1877 a zatím na křestním listě máte datum 4. května.“ Marná sláva, křestní list je úřední listina. Profesor Čáda tedy nekompromisně rozhodl, že dědečkovo datum narození je 4. květen. Dědečkova námitka s maminčinou modlitební knížkou byla pro pana profesora směšná, i když tatínek i maminka tvrdili, že se farář v matričním záznamu prostě spletl.

Na rozdíl od dědečka znám já datum svého narození přesně – je to 27. březen 1940. Zkrátka za těch šedesát let se kvalita farářské práce matrikářské asi přece jenom trochu zlepšila.

Zažloutlé stránky dědečkových pamětí mne už několik desetiletí provokují k srovnávání mého vlastního dětství, dospívání, studií i počátků medicínské praxe. Poměřování dědečkových zážitků měřítkem vlastních zkušeností totiž vrhá na mnohé události zajímavé světlo. Ne nadarmo jsme na střední škole v nepovinné latině jako první učivo memorovali heslo Tempora mutantur et nos mutamur in illis – Časy se mění a my se měníme s nimi. Často jsem pak uvažoval o tom, co se mění víc, zda časy, nebo my sami. Ať tak, či tak, pokolení synů a vnuků musí být vždycky od rodičů a prarodičů nutně odlišné. Je to vlastně podstatou nejen věčně trvajícího generačního konfliktu, ale také podmínkou jakéhokoliv vývoje společnosti. Přes všechny tyto odlišnosti pro mne asi můj dědeček nepřestane být téměř nedostižným vzorem.

Nedostižným hlavně proto, že nelze dvakrát vstoupit do téže řeky. Zdálo by se, že za 62 let, to je právě ten věkový rozdíl mezi mnou a mým dědečkem, se toho moc nezmění. Křestní listy nám lépe souhlasí a zuby nám už netrhají, jako za dědečkova mládí, fráteři u Milosrdných bratří. Bohužel už jsme však neměli možnost plavit prasata v rybníce a můj vnuk Jan už zcela jistě nebude vybírat med lesním čmelákům, tím méně pak chytat v českém rybníku raky. Třeba si ale rád jednou přečte tyto řádky stejně, jako já se zájmem čtu ty dědečkovy.

Jak se jenom medicína od dob dědečkových studií změnila! Vždyť i já už při svém vzpomínání vypadám jako zasloužilý pamětník. Když vyprávím dnešním mladým medikům o tom, že jsme dělali v nemocnici těhotenské testy na myších, tak si to už nedovedou představit a dívají se na mne, jako by vstal z hrobu sám Avicenna nebo dokonce Hippokratés. A co třeba ultrazvuk. Ten pro nás před padesáti lety představoval jenom exotické slovo. A to už vůbec nemluvím o asistované reprodukci, která byla za dob našich studií science fiction.

Vzpomínky na mého dědečka nejsou jenom z válečného období. I po válce jsme s maminkou často i několikrát za rok na Mělník za dědečkem Karlem a babičkou Milčou zajeli na návštěvu. Vzpomínám, že jednou jsem tam dokonce cestoval sám. Bylo to někdy v padesátých letech a já, žák obecné školy, jsem byl nasazen v Ostravě do pražského rychlíku, vybaven fotografií, na jejímž rubu bylo potvrzení o mé totožnosti s razítkem Místního národního výboru, a kartičkou s adresami příbuzných pro případ, že bych se ztratil. Rychlík z Ostravy do Prahy, tažený parní lokomotivou, jel více než sedm hodin. Vzpomínám, že v kupé se mnou tenkrát cestovaly čtyři dospělé ženy, které přede mnou, nezletilcem, bezostyšně diskutovaly o svých porodnicko-gynekologických obtížích, kterým jsem většinou nerozuměl. Otřesné byly však jejich vzpomínky na porod, při kterém všechny tyto ženy zažily nepopsatelná muka. Já jsem se sice schoval pod kabát a dělal jsem, že spím, ale všechna ta prožitá utrpení, potoky krve a zmasakrované vnitřnosti se mi hluboce zapsaly do paměti. Potil jsem se hrůzou a v tom nevinném dětském věku jsem netušil, že to patří k obvyklému dámskému folkloru. Na rozdíl od mužů vyprávějících většinou humorné a neslušné příběhy se ženy častují prožitým hororem a vesměs své medicínské zážitky zveličují. Snad chtějí vypadat jako hrdinky, ale ve skutečnosti tím většinou své spolubesednice straší. Nicméně připouštím, že tento strašidelný vlakový zážitek mohl do jisté míry přispět k volbě mé pozdější gynekologické medicínské specializace.

Dědeček Karel byl podle svého vyprávění a vzpomínek velice zkušeným porodníkem. Jeho příběhy nebyly tak strašidelné, však jich je v této knize uvedeno několik. Opatruji také jeho velice cenný dokument – vysvědčení ze dne 22. září 1903, v němž vlastnoručně stvrzuje přednosta pražské porodnické kliniky profesor Rubeška, že v rámci popromoční praxe MUDr. Karel Uzel asistoval při veškerých porodnických operacích, z nichž většinu též sám s úspěchem provedl. Taková praxe byla zřejmě v těch dobách nezbytností. Normální porody v domácnosti odváděly porodní báby a doktora volaly jenom při komplikacích. Použití porodnických kleští patřilo tedy k běžným výkonům vesnického lékaře. Dědeček se také mohl směle pochlubit svými porodnickými úspěchy.

Vzpomínám si na své poslední setkání s dědečkem. Bylo to o prázdninách v roce 1957 těsně po mé maturitě na Jedenáctileté střední škole v Orlové a právě jsem dostal vyrozumění, že jsem byl přijat ke studiu na lékařské fakultě v Brně. Můj dědeček měl z toho velikou radost a hned mě začal titulovat „pane kolego“. Taky mi věnoval svůj anatomický atlas se slovy, že anatomie se na rozdíl od ostatní medicíny nemění. Dostal jsem taky soupravu lékařských nástrojů, z nichž zejména skalpely s kostěnou rukojetí byly už v té době dosti archaické. Zato Simpsonovy porodnické kleště jsou stále použitelné a já sám jsem s takovými kleštěmi později mnohé porody odvedl. Škoda, že dědeček záhy poté 11. října 1957 zemřel, takže svými studijními úspěchy na lékařské fakultě jsem se mu už nemohl pochlubit. Ještě štěstí, že se aspoň dožil mého přijetí na fakultu.

První medicínská praxe venkovského lékaře v Mutěnicích je v dědečkových vzpomínkách vylíčena nadmíru zajímavě. Na toto místo nastoupil brzy po své promoci v roce 1903 a záhy se dostal do konfliktu s místním farářem a neměl to v Mutěnicích za Rakousko-Uherska lehké. Klerikální nepřátelství šlo v té době dokonce tak daleko, že když krátce po porodu mého otce babička ve svých čtyřiadvaceti letech zemřela na tuberkulózu, ohlásil farář, že je to trest boží pro neznaboha. Není divu, že krátce poté změnil působiště. Nabízela se tenkrát dvě místa: Dolní Dobrouč a Zlín. Dědeček prý pragmaticky usoudil: Dobrouč – dobrý, Zlín – zlý. Odstěhoval se tedy do Dolní Dobrouče na Ústeckoorlicko a rozhodně nelitoval. Téměř tři desetiletí strávil v této obci jako vesnický lékař všemi milován a hýčkán.

Často jsem přemýšlel o tom, jak je možné, že dědeček za svého života nashromáždil docela slušné jmění a přitom o něm každý říkal, že je lékař lidumil, který léčí chudobné lidi zcela zdarma. To byla samozřejmě pravda, ale dokonce i ti nejchudší pacienti se vždycky snažili se nějak panu doktorovi odvděčit. Chalupníci a bezzemci neměli samozřejmě nazbyt zemědělských produktů, ale čas od času kápla nějaká lidová starožitnost. Tu malovaný hrníček, soška, nebo naivní obrázek na skle. Zejména tyto obrázky dědeček celoživotně sbíral a nashromáždil jich několik stovek. Vzhledem k unikátnosti takové sbírky to po dědečkově smrti všechno zabavil stát a obrázky putovaly do národopisného muzea. Jenom pár kousků se podařilo „zachránit“, já jich mám asi deset a něco má i bratranec Karel.

Dědečkova sbírka starožitností byla impozantní. Prakticky celý jednoposchoďový dům v Mělníku, kde dědeček až do smrti bydlel, byl přímo nabit starožitným mobiliářem, desítkami starožitných hodin, stovkami vzácných obrazů. Kromě toho tam byla sbírka porcelánu, starého skla, fajfek a já nevím čeho ještě. Bohužel po dědečkově smrti toho babička hodně pod cenou prodala a ještě více toho bylo rozkradeno samozvanými návštěvníky. Jako dědictví mi zůstalo jenom pár kousků empírového nábytku, čtvery hodiny, lustr, svícen na deset svíček, několik obrázků a hrací strojek. Mám aspoň na dědečka pěknou vzpomínku.

Co se týká ekonomických úvah, už v dětství jsem svého dědečka viděl málem jako jakéhosi spravedlivého zbojníka, který bohatým bral a chudým dával. Přestože za svého života nahospodařil slušné jmění včetně krásného domu, i když tento dům oplýval sbírkou starožitností, které mu právem závidělo ledakteré muzeum, léčil chudé a potřebné vždycky zcela zdarma, přestože tehdejší systém nemocenského pojištění zdaleka nedosahoval kvalit vyspělých zemí. Sám vzpomínám, jak jednou odmítal dokonce od jedné pacientky „honorář“ deseti vajec s poznámkou, ať je raději usmaží svým dětem.

Na své poslední štaci městského lékaře v Mělníku byli dědeček a jeho druhá žena, babička Milča, pronásledováni zlým osudem. V roce 1939 zemřeli brzy po sobě náhle oba jejich synové – nejdříve mladší Pravoslav a za dva měsíce po něm i můj otec Radim.

Svého tatínka Radima jsem vůbec nepoznal – narodil jsem se víc než čtyři měsíce po jeho smrti jako pohrobek. Musela to být tenkrát krutá tragédie, když maminka, necelý rok provdaná a v pátém měsíci těhotenství, ztratila náhle manžela prakticky na počátku druhé světové války. Napsala mi do památníku, že jsem se narodil půl hodiny před půlnocí za silného hromobití a blesků nad Ostravou. Možná by to mělo pro astrology nějaký význam, já však na jakákoliv hvězdná znamení a horoskopy samozřejmě nevěřím. Narodit se o půl hodiny později, měl bych narozeniny stejný den jako J. A. Komenský na Mezinárodní den učitelů 28. března.

Také já jsem byl dědečkem inspirován a napsal jsem svoje paměti. Vyšly dokonce před několika lety knižně pod názvem „Rozpomínání“. Myslím ale, že ty dědečkovy vzpomínky jsou zajímavější. Hlavně proto, že jsou starší. Vidím kolem sebe stále vzrůstající zájem mnoha lidí o dějiny jejich rodu. Za nemalé peníze pátrají ve starých matrikách po historii svých předků. Málokdo z nich se však může pochlubit tak uceleným rodinným historickým pohledem, který skýtají paměti mého dědečka. Jistě si je se zájmem přečtete a společně se mnou věnujete mému dědečkovi MUDr. Karlu Uzlovi tichou vzpomínku.

Radim Uzel

Dědečkovy paměti

MUDr. Karel Uzel *4. 6. 1877 †11. 10. 1957

Každý správný životopis začíná vždy datem narození. Tady však musím hned čtenáře zklamat, protože nevím, kdy jsem se narodil. Moje maminka měla ve svých modlitbách na poslední stránce data narození všech dětí a o mně měla napsáno, že jsem se narodil 4. června 1877. To však o mně platilo jenom do maturity. Tehdy jsme museli třídnímu profesorovi donést křestní list. Smál jsem se na celé kolo, když profesor Dr. Čáda před celou třídou spustil, že jsou tady žáci, kteří chtějí dělat maturitu a nevědí, kdy se narodili. „Uzle, nesmějte se, vy jste to. Celých osm roků jsme vám psali na vysvědčení datum narození 4. června 1877 a zatím na křestním listě máte datum 4. května. Protože křestní list je úřední listina, bude pro vás napříště už vždycky platit 4. květen.“

Moje námitka s modlitební knížkou mé maminky byla směšná, třebaže datum mého křtu na křestním listě bylo asi správné – 16. června – a nebylo tenkrát zvykem zdravé dítě tolik neděl nechávat pohanem. A tak mám narozeniny dvoje: 4. května a 4. června. Které jsou správné, nevím. Oba rodiče tvrdili, že podle pouti v Chvalech to byl 4. červen a že se farář v matričním záznamu prostě spletl. Matriky totiž faráři často opravdu vedli nedbale. Na vlastní oči jsem viděl, že jeden učitel v Olešnici na Moravě měl ve svém křestním listě místo „manželský syn“ napsáno „manželská dcera“ a později jako lékař v Dolní Dobrouči jsem zase viděl, že farář měl křestní listy nedbale poházené, sháněl a zapisoval je dodatečně.

Jako docela malé dítě jsem se prý v noci často bál, křičel ze spaní a při probuzení prosil maminku, aby rozsvítila. Dnes si to vysvětluji tak, že jsem měl snad nějaké cizopasníky, škrkavky nebo roupy. Svou postýlku jsem měl v kuchyni, kde kromě služebného děvčete, které spalo na kanapi, nikdo jiný nespal. Ještě když jsem chodil do školy, rád jsem šel spát, ještě když ostatní byli u stolu, naslouchal jejich řečem a při nich pak ve své postýlce usnul.

Moje nejrannější vzpomínka je spojena s úrazem, který jsem utrpěl asi ve čtyřech letech. Můj otec byl truhlář. Jednou odpoledne na dvoře odřezával dělník kraj prkna, které mělo ostrý hrot. Když jsem tento okraj odnášel, upadl jsem a hrotem jsem si na levé straně prorazil tvář blízko úst. Tenkrát se neběželo hned k lékaři. Naším lékařem byla domovnice paní Hutašová, tuším, Barbora, která roztloukla mořskou cibuli, natřela na hadříček a přiložila na tvář. Pamatuji si, že jsem s šátkem na tváři běhal dost dlouho. Po poranění mi zůstala už nadosmrti ošklivá jizva. Můj starší bratr Pepa často říkával ve zlosti, když jsme se poškorpili: „Nadarmo se neříká, chraňte se znamenaných!“

A když už jsem u té domovnice Hutašky, jak jsme jí říkávali, nebude na škodu povědět o její medicíně. Když jsme jako děti trpěli nějakými neduhy, tu byla vždy volána Hutaška, aby nás namazala sádlem. Její prsty od práce tvrdé jako roubíky krutě zajely do zad, při angínách zvedaly masáží spadlé mandle, a čím byla masírovaná část těla červenější, tím byl výsledek jistější. Já, který jsem měl odjakživa sádlo nerad, jsem se těmto procedurám jen s odporem podřizoval a ještě dnes s ošklivostí vzpomínám na pocit svého mastného těla, třeba pak ručníkem otřeného.

Bolelo-li někoho z nás dětí bříško, přišla zas Hutaška a natahovala nám pupíček. Tuhle proceduru maminka odkoukala a tak nás často kladla svlečené na zem, prsty zajela od pupíčku na záda, zde ve dvou řasách uchopila kůži a tělo zvedala. Způsobilo to příšernou bolest v zádech, při které se přirozeně zapomnělo na bolest v bříšku. Odporné taky bylo léčení proti uhranutí. To se maminka trochu vymočila na podolek košile a tím mně „umyla“ obličej.

Pokud nás některého bolely zuby, tak nás nakuřovali. Patrně k tomu účelu byl už od Božího těla schováván na křížku uschlý věneček. Na řeřavé uhlí na lopatce od smetí se pak vysypala drť u věnečku, hlava se obalila vlňákem a kouř se mocně otevřenými ústy vdechoval. Potom se hlava do šátku zabalila a hned se šlo spát. Nepovolila-li bolest, šlo se se zubem k Milosrdným na Starém městě. Aby to moc nebolelo, dával jsem fráterovi, který zub tahal, už před extrakcí dvoušesták. Fráter nepátral, který zub způsobuje bolest, já jsem jen ukázal, který zub bolí a ve chvíli, bez všeho umrtvení, byl tento zub zpravidla venku. Pacientů tam obyčejně bývalo dost.

To už muselo být někomu velmi zle, když k nám byl zavolán lékař. To k nám chodíval Dr. Verich, městský lékař karlínský, který napadal na nohu. Prý to měl od záchvatu mrtvice, od šlaku, který údajně utrpěl z toho, že se oženil s malou, snad hrbatou a bohatou ženou a peníze pak prý žádné nedostal. Tohoto Dr. Vericha jsem často jako chlapec viděl ještě s jinými pány chodit po domech a vyšetřovat pitnou vodu. Obyčejně načerpali do skleničky vodu z pumpy a doktor se díval, je-li čistá. To asi tenkrát stačilo na tyfus, úplavici a ostatní nemoci.

Dlouho chodil Dr. Verich k mamince při potratu nebo nějaké abnormální poloze šestého dítěte, které jsem ani neviděl. Pamatuji se, že přišel s nějakými nástroji zabalenými v papíru, že maminka byla jako smrt a ještě dlouho potom jsem jí chodil dopoledne asi za čtyři krejcary pro malé plzeňské až k Wohlratovům na Karlínské náměstí.

Když mně bylo šest roků, vedla mě 16. září v roce 1883 maminka do školy v Karlíně. Tato škola tam ještě dnes v nezměněné podobě stojí s nápisem: „Pojď sem synu, uč se moudrým býti.“ Zdá se mně, že hned v prvních hodinách jsme byli očkováni proti neštovicím. Tenkrát se očkovací látka brala z ujatých chrániček druhých očkovanců.

V prvních třídách jsem měl pana učitele Wintra, který pocházel z Vodolky. Měl brejle a byl na nás přísný. Pamatuji se, že kluci dostávali tenkou rákoskou přes ruce. Já jsem byl asi hodný, protože bych si na to jistě pamatoval. Tomuto učiteli taky děkuji za to, že mě naučil správně chodit. Dával jsem totiž při chůzi špičky jedné nebo obou nohou dovnitř. Protože pan učitel chodil domů v Palackého ulici se mnou jedním směrem, několikrát za mnou přísně zavolal: „Karle!“ A já jsem už věděl, že mám dávat špičky od sebe. Usnul-li odpoledne v letním horku nějaký žák při vyučování, šel k němu pan učitel potichu a vsunul mu do nosu pořádný šňupec tabáku, což spáče hned vzkřísilo.

Od třetí třídy jsme měli učitele Antonína Menouška, který nás tělesně netrestal, ale zato nechával po škole. Provinilec musel odevzdat panu učiteli čepici, kterou tenkrát už pan řídící zavřel do skříně. Bez čepice se neodvážil žádný jít ze školy. Obyčejně po škole bylo víc kluků, kterým prý paní řídící přinesla občas do třídy i nějaký vdolek. Ani na takový trest si nepamatuji. Snad i proto, že pan řídící k nám často chodil s různými rámečky, které mu naši v dílně zadarmo přiřezávali na menší obrázky.

Za katechetu jsme měli nějakého P. Horáka, který se pak stal farářem, tuším, že ve Šlapanicích na Moravě. Pamatuji se, že mě pan katecheta při vyučování často hladil a mou hlavu si kladl na stehno sedě jednou nohou na desce lavice.

Už ve třetí třídě jsem byl dobrým čtenářem. A když ke čtvrté hodině odpolední bylo ve třídě v zimě šero, četl jsem já nebo Vosátko pro ostatní něco z Robinsona nebo nějakou pohádku. Z biblických příběhů jsem nejraději četl o milosrdném Samaritánovi, což jsem asi už uměl nazpaměť, protože ostatní příběhy jsem už tak hladce nedovedl přečíst. Ve třetí třídě jsem už tatínkovi předčítal nahlas z Národní politiky všechny vraždy, násilná smilstva, fejetony a v malém oznamovateli nabídky k sňatku. Největší potíž mně dělala Ústřední meteorologická stanice ve Vídni, kteréžto slovo jsem obtížně vyslovoval, což otce popuzovalo. Dobře četla Politiku i má starší sestra Marie, zato nejstarší bratr Pepa tatínkovi noviny nikdy nečetl, protože mu otec pro knedlík v hubě špatně rozuměl.

Já a sestra Marie jsme byli ze všech dětí nejslabší, a proto jsme asi jezdili na prázdniny do Svépravic. Tyto Svépravice, nebo jak se říkalo Sejpravice, to byl pro mě ráj. Měl jsem tam strýčka kováře Kupra a hodnou tetu kovářku, maminčinu sestru, o rok mladšího bratrance Karla, staršího bratrance Toníka a starší sestřenici Marjánku. Ty všechny jsem měl velice rád, s bratrancem Karlem nikdy jsem se nehněval, nikdy jsme se neprali ani neškorpili. Spolu jsme spávali a jeden bez druhého jsme nic nedělali. Do Svépravic jsme jeli někdy s mlékařem z Horních Počernic, ale byla to s jeho šimlem jízda mnohahodinová, ač pěšky z Karlína do Svépravic to byly sotva dvě hodiny. Pamatuji si, že jsme na voze únavou a ukolébáni pomalým šimlovým krokem usnuli a ztratili deštník s modrým okrajem, který nás měl před sluníčkem chránit.

Několikrát jsem vezl s sebou i trojkolku, na které jezdil i bratranec Karel a skoro všichni kluci z vesnice. Trojkolku jsem každému rád půjčil. Karel měl zase žlutého psa Cvrčka, který okšírovaný jezdil s vozíkem, ale jenom s kopce, do kopce táhnout nechtěl. Cvrček uměl tancovat, držel se při tom zuby za zadní nohu a vrčel. Ve Svépravicích naučil jsem se v rybníku ve vsi, kde bylo plno hus, plavat, ale ne v tempech, nýbrž jako pes hrabat střídavě pod sebe a nohama cákat. Celý rybník přeplavat jsem se ale bál a obdivoval jsem Kačku Šátralovou, která to lehce dokázala.

Skoro každé prázdniny vybírali jsme s vesnickými kluky „meďáky“. Na vyšších mezích jsme si označili, kde čmeláci měli hnízdo, a druhý den se šlo na výpravu. Hlavním nástrojem byla motyčka a několik haluzí s listím, kterými se čmeláci odráželi, aby kopajícího kluka nepoštípali. Vykopaný med jsme hned ochutnávali i s voštinami, kde byly larvy, a červy vložili jsme do škatulky s otvorem a zase zahrabali. Večer jsme šli pro „roj“. Ten jsme vysypali do úlu, dřevěného to domečku s okénkem, dvířky a s otvorem pro česno, již před prázdninami mnou v Praze zhotoveného. Úl jsem pověsil na zeď zápraží a s radostí jsem se díval, jak čmeláci „snášejí“ med. Bohužel druhý den čmeláků bylo méně, třetí ještě méně a čtvrtý den už tam žádný čmelák nevletěl, protože med čmeláci všechen už snědli. A tak brzy byla výprava na čmeláky nová, na hodnější s hnědými zadečky, kteří měli být lepší než ti, kteří měli zadečky nažloutlé. Dopadlo to ale zase stejně jako s prvními, a tak nás to omrzelo a vybírali jsme čmeláky jenom pro med, který byl na místě sněden. Vos a sršňů jsme se báli.

Svépravice tenkrát měly jenom dvacet tři čísel, nebylo tam kupce ani pekaře, školy ani kostela, a tak se pro všechno muselo chodit na Chvala. Několikrát došel domácí chléb, cukr nebo káva a kluci museli jít koupit. Čerstvý bílý měkký chléb s máslem to byla pochoutka po každodenním černém! Ale ti kluci chvalští, s těmi nebylo příjemno se bavit. Pokaždé nás před vsí zpovídali: jak se jmenuješ, kam jdeš, co neseš a pak nás s nějakým žduchancem milostivě propouštěli. A pokud tam před vsí byli cikáni, to bylo teprve nadělení. Všechny cikánské děti se na nás nahrnuly a žadonily o peníze. Často když jsme je z dálky viděli, obešli jsme je raději obloukem po polích.

Table of Contents

Úvodní slovo

Dědečkovy paměti

MUDr. Karel Uzel *4. 6. 1877 †11. 10. 1957