Copyright © Ondřej Šebesta, 2017

Photos © Milan Hofman, Irena Jezdinská, Ondřej Šebesta, 2017

Cover © Pavel Šebesta, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, 2017

ISBN 978-80-7557-389-6 (ePub)

ISBN 978-80-7557-390-2 (mobi)

OBSAH

Předmluva

SESTAVA

ČÁST PRVNÍ

DEN 00 – PROLOG

DEN 01

DEN 02

DEN 03

DEN 04

DEN 05

DEN 06

DEN 07

DEN 08

DEN 09

DEN 10

DEN 11

DEN 12

DEN 13

DEN 14

DEN 15

DEN 16

DEN 17

DEN 18

DEN 19

DEN 20

DEN 21

DOSLOV

ČÁST DRUHÁ

HISTORIE POUTI

VÝBĚR TRASY

POČET DNÍ

ZNAČENÍ

JAK KOMUNIKOVAT

CREDENCIAL A CERTIFIKÁTY

KATEDRÁLA A POUTNICKÁ MŠE

DOKUMENTY

DOPRAVA

MOBIL, WIFI

VHODNÝ TERMÍN

JAK SESTAVIT TÝM?

NOCLEH

JÍDLO A PITÍ

HUBNUTÍ

VYBAVENÍ

OBLEČENÍ

OSTATNÍ

PŘÁNÍ NA ZÁVĚR

MAPA NAŠÍ POUTI 12. ZÁŘÍ – 3. ŘÍJNA 2016

Poděkování

Chtěl bych poděkovat oběma mým milým kamarádům, že se nechali opět vyhecovat a společně jsme absolvovali toto nádherné dobrodružství už podruhé. Oba si zaslouží můj obdiv. Irenka za to, že do cíle donesla batoh, který byl větší než ona, a Milan za to, že to nevzdal, třebaže stav jeho nohou byl v druhé půlce takový, že já bych to nevydržel. Tím beze zbytku naplnil rčení, které platí nejen pro Camino: „No pain, no glory!“

Děkuji jim také za pomoc při vzniku této knížky a za velkorysost jim vlastní, s níž souhlasili s publikováním řady svých krásných fotografií. Milanovi specielně ještě za úvodní verše.

Camino Portuguese

Milan Hofman

Ta cesta, ať je duchovní,

anebo jen tak – že chce se

mnozí tak naleznou

Camino Potuguese!

Z Lisboa nebo z Oporto

pouť městem, poli, lesem

i to je neopakovatelné

Camino Portuguese!

Poutníci mezi vinicemi,

kde hrozno trhat chce se

báječné, slunečné

Camino Portuguese!

Jeden jde na lehko

někdo ztěžka, dře se,

svůj úděl neseme si na

Camino Portuguese!

Na cestě potkáš děvku

pak povídáš si s knězem

všichni jsou si rovni na

Camino Portuguese!

Kostely z kamene

kamenné zdi tam značí meze

odvěká dřina stvořila tu

Camino Portuguese!

A katedrála v Santiagu

modlitba jak píseň se tu nese

do srdce vyryté, navždy

Camino Portuguese!

Předmluva

Kdyby mi někdo v září 2014 v průběhu prvních dvou etap naší první pouti do Santiaga de Compostela „francouzskou cestou“ řekl, že se na Camino vrátím, pokládal bych ho za blázna. Přecházeli jsme tehdy Pyreneje a já se rozhlížel, kam mám vyplivnout své hořící plíce.

O čtyři týdny později, když nám zbývala ujít poslední stovka, říkala moje souputnice Irenka, že je jí líto, že se naše putování chýlí ke konci, ale já se stále jen těšil na dosažení cíle.

Teprve, když jsme se s kamarádem Milanem vraceli od majáku ve Finisteře zpět do městečka k autobusu, došlo mi, že skončilo něco, co se jen těžko popisuje, a začalo mi být smutno. Šli jsme s kopce dolů celí zamlklí a v tom proti nám dvě mladé Němky, které jsme několikrát potkali cestou. Objali jsme se, popřáli si naposledy Buen Camino a v tom okamžiku už jsem věděl, že se sem jednou vrátím.

Pro naše druhé putování jsme si zvolili takzvanou „portugalskou cestu“, která měří 235 km. A pokud nám budou síly a čas stačit, rádi bychom si jako bonus přidali ještě stosedmikilometrový úsek ze Santiaga ke kostelu v Muxíi, který leží v úchvatné poloze přímo na mořských útesech.

Tohle vyprávění je o tom, jestli se dá vstoupit do téže řeky vícekrát. Protože nejsme zdaleka sami, kdo jde podruhé či potřetí, tak na tom asi něco bude.

(Pouť je cesta do hlubin vlastní duše)

SESTAVA

Jen dva spolužáky si pamatuji ze dne, kdy jsme v té neuvěřitelné atmosféře jara 1968 dělali přijímací zkoušky na střední školu. Ke své hanbě musím přiznat, že své budoucí ženy jsem si tehdy ani nevšiml. Pamatuji si Fánu – žižkovského patriota, sběratele odznaků, fotbalového nadšence, znalce dějepisu i zeměpisu a českého vlastence. A pak Milana, mého dnešního souputníka. Právě jsme se s Fánou seznamovali a já se zmínil, že hraju na kytaru. Z lavice za námi se ozvalo: „Nekecej!“ Otočil jsem se a tam seděl nápadně hezký blonďák v jelenicovém saku. Kdyby mělo třásně, tak bylo ve stylu Old Shatterhanda. Nadšeně jsme se dali do řeči a nějak nám to zůstalo. Uběhlo 48 let a my spolu stojíme už podruhé na startu pouti. A vedle nás drobná Irenka se stejně obrovským báglem na zádech. Manželka jiného Franty, který není příznivcem dálkových pochodů, ale už si zvykl, že ona ano. A tak ho občas opouští a s partou turistů se vypraví tu do Dolomit, tu do jiné části Alp. Tahle portugalská cesta ji asi bude dost nudit, protože hory tentokráte nebudou. Ale já jsem moc rád, že je s námi, protože nám snižuje věkový průměr a naše parta je genderově pestrá, což by se jistě zamlouvalo nějaké naprosto zbytečné eurokomisařce. Nám se to zamlouvá také, musíme se chovat slušně, nemluvit jako na vojně a až nám bude ouvej, tak to před ženou přece nedáme znát, ne? Oblíbená trojice je opět pohromadě a můžeme vyrazit.

ČÁST PRVNÍ

DEN 00 – PROLOG

12. 9. 2016

Praha – Porto; 0 km

Věřím na náhody a ta dnešní se jmenuje Věra, půvabná kolegyně z práce. V osmdesátých letech jsme se vídali na stejné chodbě den co den. A teď ji vidím v našem gejtu C2 a padá mi čelist. Letí také do Porta, také jdou s kamarádkou do Santiaga, ale dávají přednost trase podél moře, která je delší. To je neuvěřitelné!

Určitě se zítra ráno potkáme v katedrále.

Letadlo samozřejmě neodstartovalo načas. To není v současné době žádná výjimka. Nebe nad Evropou je prý přeplněné. Pod dojmem amerických filmů sleduji cestující v kabině. Dívám se, který z nich má ruku v kapse, protože by v ní mohl držet detonátor. Samozřejmě vyrobený z plastu na 3D tiskárně, aby ho žádný bezpečnostní rám neodhalil. Dalším znamením by určitě byl těkavý pohled, nadměrné pocení a nesrozumitelné mumlání v arabštině. Mhouřím oči jako lišák z FBI. Ve snu se nade mě naklání stewardka a ptá se, co si dám. Při pohledu do jejího přeplňovaného výstřihu mě napadlo, že bych si mohl objednat dvě sklenice mléka.

Skutečnost je jiná, žádné jídlo ani pití vám v letadle zdarma nedají, a když si ho chcete koupit, tak už je vyprodané, protože začaly odpředu a vy sedíte vzadu.

Možná bude příště na dveřích od záchodu kasička na mince.

Když už jsem v tom přemýšlení o cestování, říkám si, jak je to dnes snadné. Kdysi jsme již na podzim sháněli známosti ve Státní bance, abychom mohli získat devizový příslib a na jeho základě požádat o výjezdní doložku k cestovnímu pasu. Pak následovala anabáze po ambasádách za účelem získání příslušných vstupních víz a nakonec při návštěvě několika zemí, soustava obálek s nejrůznějšími bankovkami a mincemi. Dnes se to všechno zredukovalo pouze na to mít čas a peníze. Víza prakticky do celého civilizovaného světa nepotřebujeme a v témže teritoriu nám stačí více méně dvě měny. Ve zbytku Světa je to trochu dobrodružnější, protože tam vládnou ještě ti duševní giganti, kterých jsme se naštěstí zbavili.

A vlastně jsem sám sebe právě usvědčil z anachronismu, když píšu o dvou měnách, to je přeci hloupost, když máte plastovou kartičku, tak na vás příslušné bankovky vyplázne kdejaký výklenek ve zdi.

Právě to, že se můžeme rozhodovat „na poslední chvíli“, může někdy způsobit nedostatečnou přípravu expedice. Můj oblíbený žák Ondřej Mach žil dlouho v domnění, že je to nějaká moc hezká turistická destinace, snad nádherný ostrov, když všichni tak často jezdí na tu „Poslední chvíli“.

I naše příprava byla podstatně volnější než při první pouti. Jsme přeci už zkušení poutníci! Letenky obstarala Irenka už v březnu. Skvělá zpráva je, že letíme z Prahy přímo do Porta. To je velká výhoda oproti výchozímu bodu „francouzské cesty“. Dostat se na její start do Saint-Jean-Pied-de-Port ve francouzských Pyrenejích není zdaleka tak snadné. Má to samozřejmě pozitivní vliv na cenu letenky i na rychlost přesunu.

Balíme podle seznamu, který jsme si, my pořádkumilovní, uložili v počítači pod heslem „Co vzít si s sebou na Camino“. To mě naučila maminka, měla na to systém. Ona měla totiž na všechno systém. Asi ji to naučili ve skautu a je to strašně jednoduché: začít odshora! Představte si namalovanou lidskou postavu. Nahoře jsou vlasy, takže: šampon, opalovací krém, brýle dioptrické a proti slunci, kapky na oči, kapesníky, kartáček a pasta na zuby, a tak dál až dolů k náplastem na bolavé nohy.

Budu důvěřovat sám sobě, že jsem po návratu z minulé pouti na konec tehdejšího seznamu připsal to, co nám cestou nejvíc chybělo a škrtl všechno, co jsme vyhodili, anebo si poslali poštou do cíle. Vždyť jde o každý gram! Nevěřte tomu, že je možné si v horách či vesničkách všechno dokoupit. Ve větších městech samozřejmě ano, ale těch zase tolik nepotkáme.

Máme pochopitelně cestovní pojištění, očkování není třeba, nejedeme do Afriky, máme u svého operátora sjednaný internetový balíček dat do zahraničí, protože wifi nemusí být všude a my podáváme večer zprávy svým osiřelým polovičkám. Přes den je vypnuto, pouze v krajní nouzi může mobil sloužit jako navigace, kdybychom sešli z cesty pravé. A také může pomoci při hledání noclehu. Ale jinak jsme si komunikaci zakázali, protože to by pak pouť postrádala svůj smysl.

Letadlo přistává po třech hodinách v Portu, kde máme zamluvený pokoj. Je to jediná rezervace ubytování, všechny ostatní noci jsme nechali volné, protože nikdy nemůžeme přesně vědět, kam ten den dojdeme. Může se zhoršit počasí, nebo přijít jiná nesnáz. První a poslední noc doporučuje deset z devíti cestovatelů mít především při zpáteční cestě rezervovanou v tom stejném městě, odkud odlétáte. Jednou ve Francii jsme toto zlaté pravidlo porušili, vypukla stávka odborářů – mám pocit, že oni nic jiného ani nedělají – a měli jsme velký problém stihnout odlet.

Už z domova jsem díky internetu věděl, že si máme na letišti koupit jízdenky na metro typu Z4, nemohl jsem ale tušit, že ze 4 automatů budou dva mimo provoz, takže si vystojíme pořádnou frontu. Navíc ty stroje nepatří k nejšikovnějším – nešlo koupit všechny tři lístky najednou. Museli jsme každý namačkat zvlášť a také extra zaplatit. Mezi oběma zelenými bednami stála poradkyně v uniformě, která uměla dobře anglicky. Napadlo mě, že by to možná šlo rychleji, kdyby ty jízdenky po 2,45 € jednoduše prodávala, jako za starých dob. To, co tady nazývají metrem, je spíš rychlodráha, a ještě bych škrtl tu první půlku slova. Vagony jsou úzké, takže když se tam všichni nacpou s bagáží, nelze projít. Ani tady nikoho nenapadlo, že by mohl mít vagon fialové linky E jedoucí na letiště, oddíl pro kufry a bágly. Vystupujeme na stanici Trindade a za pár minut chůze jsme ve slušném hotýlku Porto Rico. Okamžitě jdeme zase ven a hledáme něco k snědku. Na to, že je pondělí večer (Němci říkají: Montag Ruhetag), je všude narváno. Nakonec si sedáme ke stolečku venku na moc roztomilém náměstíčku se starými domy a teprve když už má Irenka sklenici vína a my dva pivo, zjišťujeme, že jsme na večeři u Turka. Nevadí, krojovaná portugalská jídla ještě ochutnáme. Hlad je nejlepší kuchař, zbaštíme gyros a šup na kutě – doma je o hodinu víc a nám se klíží oči.

DEN 01

13. 9. 2016

Porto – Vilarinho; 25,8 km

V noci mě vzbudil prudký déšť jako v tropech, který se sníženou intenzitou vydržel až do rána. Podle předpovědi v telefénu, jak to vyslovoval komisař Clouseau, by měl kolem osmé ustat. Stalo se a hned máme lepší náladu. Snídáme přímo v hotelu a pak se vydáváme půvabnými uličkami směrem ke katedrále. Domy mají balkony s nádherným kovaným zábradlím, každý jiné. Některé fasády jsou zdobené malovanými keramickými kachlíky zvanými „azulejos“.

Table of Contents

Předmluva

SESTAVA

ČÁST PRVNÍ

DEN 00 – PROLOG

DEN 01

DEN 02

DEN 03

DEN 04

DEN 05

DEN 06

DEN 07

DEN 08

DEN 09

DEN 10

DEN 11

DEN 12

DEN 13

DEN 14

DEN 15

DEN 16

DEN 17

DEN 18

DEN 19

DEN 20

DEN 21

DOSLOV

ČÁST DRUHÁ