Dívky, které zmizely (ukázka)
Author: Amanda Quick
Date: 2017-06-12 22:00:00+00:00
Publisher: Baronet

Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Dívky, které zmizely

Vydání první

Copyright © 2016 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,
www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2107. publikaci

Přeloženo z anglického originálu When All The Girls Have Gone vydaného
nakladatelstvím Berkley, an imprint of Penguin Random House LLC,

New York, v roce 2016

Český překlad © 2017 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0639-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0640-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Amanda Quick

DÍVKY, KTERÉ ZMIZELY

Pro Franka, s láskou

1

Vrah trpělivě čekal, až oběť vyjde z chaty.

Stejně nijak zvlášť nepospíchal. Díky čekání si mohl vychutnat vidinu pomsty.

Sedět tu opřený o mechem obrostlý strom, s připravenou puškou, bylo docela příjemné. Vrchol léta v Kaskádovém pohoří byl krásnou částí roku. Pravda, na každé úzké horské stezce se tlačila spousta turistů, kteří vytrvale zastavovali na všelijakých vyhlídkách, aby pořídili spoustu fotografií. Na četných piknikových místech po nich zbyla kupa odpadků. Ale na podzim je zaženou silné deště a větry brzkých bouří. A v zimě budou díky sněhu všechny cesty neschůdné.

Mezitím přinášel teplý jemný větřík prohánějící se ve větvích vůni stromů a vegetace, která vzkvétala v té krátké době, kterou měla k dispozici.

Nyní bylo na čase rozjímat nad minulostí a všemi nespravedlnostmi, jež se daly přičíst muži v té chatě. Když se vrah připravoval, bál se, že až ten okamžik konečně nastane, bude mít přinejmenším pochybnosti. Místo toho se však na něho snesl obrovský pocit jistoty.

Dveře chaty se otevřely. Na verandu vyšel Gordon Greenslade. Vždycky to byl pohledný muž a věk na tom pramálo změnil. Vlasy měl přitažlivě stříbřité, ne matně šedé. Pořád byl štíhlý a v dobré kondici a jeho orlí profil zjemněl jen trochu.

V ruce držel hrnek s kávou. Vrah ten hrníček poznal. Byl několik let starý, ručně vyráběný a malovaný. Stejně jako všechno ostatní ve venkovské chatě byl vybledlý a otřískaný.

V poslední době používal Greenslade chatu hlavně tehdy, když si chtěl zalovit a zarybařit a když si zatoužil ulevit od tlaku, který přicházel s pozicí důležitého představitele města. Patřila mu společnost, jež byla druhým největším zaměstnavatelem – v předchozích letech totiž zaujala první místo univerzita. Co však bylo důležitější, patřili mu i místní politici, vedení Loring College a několik zástupců státu. Jestli byla pravda to, co se povídalo, držel v hrsti také přinejmenším jednoho z amerických senátorů.

Všichni v Loringu Gordona Greensladea respektovali a spousta lidí mu tak či onak něco dlužila. Byl pevným, povýšeným pilířem komunity. Nikdo ho však neměl doopravdy rád. Bude zábava sledovat, jak moc se bude policie snažit jeho smrt vyšetřit.

Vrah vstal a zvedl pušku. Ve výhledu mu nic nebránilo. Bylo by snadné ho zabít, aniž by byl spatřen. Tím by se ovšem připravil o to nejdůležitější. Když se člověk vydá po cestě pomsty, chce, aby jeho oběť věděla, kdo stiskl spoušť.

Vrah vyšel na mýtinu před chatou. Gordonovi chvíli trvalo, než si všiml, že má společnost. Vypadal překvapeně, ale jen na chvíli. Překvapení brzy nahradilo podráždění.

„Co tu děláš?“ zeptal se.

Vrah se neobtěžoval odpovědět. Přece jen bylo zatraceně jasné, k čemu se chystá.

Greenslade si až opožděně všiml pušky, jež na něho mířila. Přes tvář mu přelétly vztek a panika.

Pokusil se zacouvat zpátky do chaty, kde měl bezpochyby zbraň. Nepohyboval se však dostatečně rychle. Kulka ho zasáhla do hrudi.

Rána do hlavy by byla příliš snadná, protože smrt by nastala okamžitě. Takhle bude mít vrah čas sledovat, jak jeho oběť vykrvácí, a Greenslade aspoň pochopí, že jde hlavně o pomstu.

V Loringském zpravodaji zaplnila smrt Gordona Greensladea titulní stránky.

Všichni byli v naprostém šoku – Greenslade byl přece jen jedním z nejvýznamnějších lidí ve městě – ovšem nikdo příliš netruchlil. Přesto se všichni snažili projevovat zesnulému vhodný stupeň respektu, protože smrt Gordona Greensladea nezměnila ekonomickou a politickou realitu. Rodina Greensladeových stále řídila druhou největší firmu v Loringu a nepřímo i největšího zaměstnavatele, tedy univerzitu. Ta totiž existovala především díky Greensladeovým příspěvkům.

Policie se pustila do práce a začala s vyšetřováním. Nakonec však dospěla k závěru, který vrah předpokládal: Gordon Greenslade byl zabit při nehodě. Střelec se nejspíš vydal mimo sezonu na lov a pravděpodobně si ani nevšiml, že zbloudilá kulka někoho zabila. Každopádně bylo značně nepravděpodobné, že by osobu, která stiskla spoušť, někdy našli.

Všichni, kdo žili v dané oblasti, věděli, že hory jsou zrádné a nebezpečné. Na podzim deště nebezpečně zvedaly hladiny řek a strhly všechny, kteří měli tu smůlu a uvízli v rychlé vodě. Sesuvy půdy blokovaly ulice. Kvůli silným větrům padaly stromy, které dokázaly rozdrtit auta na padrť. Během zim hrozily laviny, jež pravidelně připravily každý rok o život pár lyžařů a snowboardistů. Během léta nebylo neobvyklé, že několik turistů spadlo do nějaké trhliny či se prostě ztratilo navždycky.

A lovecké nehody se v horách stávaly neustále.

2

„,...a pak jsem ho zabila.‘“

Ethel Deepingová vzhlédla od stránky, kterou četla ze svých pamětí. Hrdě se usmála, očividně čekala, že publikum propukne v jásot a potlesk.

Členové spisovatelské skupiny Sepiš svůj život zůstali pár vteřin v šoku a nedokázali ze sebe vypravit ani slovo.

Poté se místností začaly ve vlnách rozléhat mumlané stížnosti, jež dosáhly plného pobouření.

„Tohle v pamětech nemůžeš napsat,“ ozvala se Hazel Williamsová ze zadní části místnosti. Na důraz zabušila holí o podlahu. „Máme popisovat svůj život, ne fikci. Hodiny fikce jsou vždycky ve středu večer.“

„Hazel má pravdu,“ zabručel Bob Perkins. „Jsou to paměti. Na to existujou jistý pravidla. Když chceš psát detektivky, přidej se k tý druhý skupince.“

Ethel přimhouřila oči. „Tohle je můj život. Můžu ho vyprávět, jak chci.“

Charlotte Sawyerová, usazená vpředu malé učebny, zvedla ruku, aby si vyžádala ticho. Mumlání ustalo. Všichni se na ni zadívali.

Byla v místnosti zdaleka nejmladší. Čtvrteční odpolední sešlosti skupiny Sepiš svůj život patřily v domově seniorů jménem Deštivá říčka k oblíbeným činnostem. Když přijala pozici vedoucí společenských a výchovných aktivit, byl to první kurz, který vymyslela. To se stalo před rokem, potom co v Portlandu v Oregonu střídala jednu nudnou práci za druhou a poslechla rady své nevlastní sestry, aby se přestěhovala do Seattlu. Na první interview šla právě do domova seniorů. Okamžitě tu práci získala. Po pěti minutách v novém zaměstnání usoudila, že ve světě konečně našla své pravé místo.

Dohlížení na nabitý program kurzů, akcí a seminářů v Deštivé říčce postrádalo lesk a sofistikovanost, kterých si užívala její nevlastní sestra Jocelyn jako vedoucí oddělení pro získávání zdrojů určených bohaté nadaci. Jocelyn často cestovala na exotická místa a stýkala se s bohatými a slavnými lidmi – to vše proto, aby je přesvědčila, že by měli darovat něco málo ze svých peněz na charitu. Charlotte však netoužila po cestování. Současná práce ji naplňovala jako zatím nic jiného.

Jediná opravdová nevýhoda – a po pravdě docela veliká – byla nutnost projít na cestě do své kanceláře kolem pamětní desky ve vestibulu s výtahy. Sotva utekl víkend, aby se na ní neobjevilo nějaké nové jméno. Kvůli svému postavení se často se zesnulými dobře znala. Dokonce se někdy vídala i s členy jejich rodin.

Za ten rok strávený v Deštivé říčce se zúčastnila víc pohřbů než většina lidí za celý život. A během té doby se její přístup k nevyhnutelné smrti začal měnit.

Nedávno jí došlo, že než přišla do Deštivé říčky, strávila většinu života uvažováním o budoucnosti. V dětství to znamenalo, že se těšila na prázdniny a narozeniny, a především na dobu, až bude dospělá. Když se dočkala, zjistila, že být dospělá není zdaleka tak skvělé, jak očekávala. A co víc, budoucnost byla až nepříjemně nepředvídatelná.

V Deštivé říčce si konečně začala uvědomovat, že bez ohledu na věk, když se člověk ohlédne na svůj život zpátky, připadá mu, že uběhl mrknutím oka. Minulost se nedá změnit a budoucnost je ve hvězdách. Obyvatelé Deštivé říčky ji naučili, že spokojený život znamená, že musí žít přítomností.

Usmála se na Ethel Deepingovou a na další lidi v místnosti, aby je upokojila.

„Ethel má naprostou pravdu,“ prohlásila. „Může svůj život sepsat, jakkoliv chce. A je rozhodně pravda, že existuje několik velice úspěšných spisovatelů, kteří své paměti vyšperkovali, mírně řečeno.“

„Aby byly zajímavější,“ dodala Ethel.

„Ale to je špatný,“ zahřměl Ted Hagstrom.

Ted byl inženýr v důchodu. Vyžadoval až puntičkářské dodržování pravidel.

Ozvalo se další kolečko nespokojeného mumlání. Charlotte si znovu zjednala ticho.

„Než zkritizujeme Ethelinu esej, myslím, že bychom se jí měli zeptat, proč kapitolu o svém manželství ukončila tak nečekaně,“ pravila. „Ethel?“

Ethel se rozzářila. „Je to tak víc vzrušující.“

„No, ano,“ souhlasila Charlotte. „Ale jste si jistá, že to odpovídá tomu, co jste nám už vyprávěla o panu Deepingovi? Vyjádřila jste se, že váš manžel byl váženým členem komunity. Podle vašich slov chodil pravidelně do kostela. Zmínila jste se o jeho vojenské službě a že ho měli všichni rádi.“

„Taky uměl skvěle hrát golf,“ dodala Ethel. „Handikap sedm.“

„Správně.“ Charlotte si odkašlala.

„V uniformě vypadal výborně,“ doplnila Ethel. Zamrkala. „Chlapům v uniformě jsem nikdy nedokázala odolat. Víte, tak jsem se s ním seznámila. Oba jsme byli v armádě. Já byla ošetřovatelka. Odešla jsem, abych se mohla vdát a vychovávat děti.“

„Ano, o tom jste se zmiňovala. Také jste nám prozradila, že po jeho smrti jste se jako vdova snažila sama vychovat dvě děti.“

„Jo.“

„Je možné, že ačkoliv jste svého manžela milovala, hluboko uvnitř jste na něho měla zlost, protože vás opustil a nechal vás i s dětmi samotné?“ navrhla Charlotte jemně.

„No, rozhodně nebylo snadné vyjít s penězi, když umřel,“ připustila Ethel. „Ale zvládli jsme to.“ Rozzářila se. „Můj syn je doktor, víte. A dcera právnička.“

„O tom, jak jsou tvoje děti úspěšné, jsi nám vykládala už dvacetkrát nebo třicetkrát,“ zamumlala Hazel Williamsová, aniž by se snažila skrýt zlost.

Hazel Williamsová vychovala tři děti, ve svých pamětech však psala jenom o dvou – o dceři, která byla učitelka, a synovi, jenž pracoval ve stavební firmě. Ačkoliv v kapitole s rodokmenem svědomitě zaznamenala narození druhého syna, dál už se o něm nijak nezmiňovala. Každá rodina má nějaká tajemství, usoudila Charlotte. Ve třídě bylo nepsaným pravidlem, že členové skupinky měli na svá tajemství právo. A nikdo se nesměl šťourat v minulosti toho druhého.

„Jenom se snažím říct, že se nám po Haroldově smrti vedlo docela dobře,“ prohlásila Ethel.

„To je očividné,“ řekla Charlotte rychle v naději, že změní téma. „Vychovat sama dvě děti a pracovat na plný úvazek byl obrovský úspěch. Máte právo být hrdá.“

Stan Barlow si odfrkl. „Jak to, že když se ženská postará o děti sama, všichni to považujou za něco velkýho? Ale pokud chlap vychová rodinu bez manželky, nikdo to nevocení.“

Mildred Hamiltonová, sedící u stolu před Stanem, se otočila na židli. „Neznám žádné muže, kteří by sami vychovali nějaké děti. Všichni, co přišli o ženy nebo se rozvedli, do šesti měsíců se zase oženili. Vezmi si například sebe.“

Stan zrudl. Měl za sebou tři manželství.

„Jenom pokládám rozumnou otázku,“ namítl.

„Myslím, že se trochu odkláníme od tématu,“ vložila se do toho Charlotte. Vstala a významně se zadívala na velké hodiny na zdi. Všechny hodiny v Deštivé říčce měly velké, snadno čitelné číslice. „Vidím, že se náš čas nachýlil ke konci a ve společenské místnosti začínají slevy na drinky. Úkol na příští týden zní sepsat kapitolu s označením ,Moje první práce‘.“

Většina spisovatelů se zvedla, popadla svoje hole a chodítka a rychle zmizela z místnosti. Slevy ve společenské místnosti byly další oblíbenou aktivitou, kterou Charlotte zavedla. Vedení bylo zpočátku znepokojené, ale Charlotte zdůraznila, že většina obyvatel domova má už tak ve zvyku dát si před večeří sklenku vína nebo martini v soukromí svých pokojů. Přesvědčila svého šéfa, že organizované popíjení je lepší alternativou. Nejenže se tím podpořil společenský kontakt v části společnosti, která trpěla osamělostí, ale navíc to bylo bezpečnější než popíjení o samotě.

Reakce na zavedení těchto slev byla tak pozitivní, až si byla Charlotte docela jistá, že by se obyvatelé domova vzbouřili, kdyby je někdy zrušili. Bylo však značně nepravděpodobné, že by se tak stalo, protože tato aktivita skutečně přinášela nečekané světlé stránky. Ukázalo se, že happy hour jsou vysoce úspěšným marketingovým nástrojem. Domovy pro seniory představovaly velmi soutěživou branži.

Ethel počkala, dokud ostatní neodešli. Pak se zvedla ze židle, vzala chodítko a probodla Charlotte odhodlaným pohledem.

„Pořád si myslím, že zabít Harolda je lepší konec,“ prohlásila. „Dramatičtější. Něco jako když vás před pár měsíci nechal ženich stát před oltářem.“

Charlotte se snažila sebou netrhnout.

„Ano, je to dramatičtější,“ prohlásila. „Ale nezapomínejte, že ty paměti píšete pro své děti a vnoučata a pravnoučata. Stanou se rodinným dědictvím, které bude předáváno z generace na generaci. Bude k dispozici online. Pokud vaši potomci zpochybní pravdivost některých částí knížky, mohli by dojít k závěru, že jste si vymyslela i další kapitoly. Mohli by zpochybnit autenticitu vaší verze rodinné historie.“

„Hmm.“ Ethel přimhouřila oči. „Takhle jsem o tom nepřemýšlela.“

„Navrhuju, abyste to uvážila,“ řekla Charlotte. „Psaní pamětí s sebou přináší jistou odpovědnost.“

„To je pravda.“ Ethel přikývla. „Dobře, zamyslím se nad tím. Teď se musím jít převléknout na šťastnou hodinku.“

Charlotte se usmála. „Příjemnou zábavu.“

„Vždycky je to příjemná zábava.“ Ethel se zarazila ve dveřích a trochu pootočila chodítko, aby se mohla znovu zadívat na Charlotte. „Máte štěstí, víte to?“

„Štěstí?“

„Jen si představte, jak byste se teď cítila, kdybyste si toho ničemu vzala.“

„Vlastně jsem nad tím docela dost uvažovala a máte naprostou pravdu, Ethel. Unikla jsem jen o vlásek, že?“

„Jo. Nezapomínejte na to, až přijde čas, abyste napsala vlastní paměti.“

Charlotte se usmála. „Nezapomenu.“

Ethel vymanévrovala s chodítkem dveřmi a zmizela.

Charlotte poslouchala kroky Etheliných pevných bot na chodbě. Ethel nebyla v Deštivé říčce první osobou, která poznamenala, že se jen tak tak vyhnula kulce. Všichni v domově – personál i rezidenti – věděli o fiasku s Brianem Conroyem, protože byli pozvaní na obřad.

Charlotte si zamluvila na oslavy bar U Krbu. Jocelyn to šokovalo. Dokonce jí nabídla, že jí zaplatí jako svatební dar mnohem elegantnější prostředí. Se svými kontakty z charity měla přístup do daleko luxusnějších míst. Jenže Charlotte byla neoblomná. Poznamenala, že je v Seattlu nová, takže většina jejích přátel a známých pochází z Deštivé říčky. Proto dávalo smysl, aby oslava proběhla tam. Navíc, jak Jocelyn poučila, většina obyvatel domova by se jen těžko dostávala na nějaké jiné místo. Jen pár z nich mohlo stále řídit.

Blížící se svatební veselí bylo celé týdny tématem mnoha rozhovorů. Náhlé zrušení svatby pět dnů před obřadem každého ohromilo. Nedalo se popřít, že šlo o tu nejdramatičtější událost, co se kdy v Deštivé říčce stala od výcviku evakuace při zemětřesení, při němž pár obyvatel věřilo, že je skutečné.

Vážně měla kliku, připomněla si Charlotte. Ovšem z pomyšlení, že jen o vlásek unikla svatbě s Brianem Conroyem – alias panem Dokonalým nejen podle svých vlastních kritérií, ale také Jocelyniných – jí běhal mráz po zádech.

Když si v duchu prošla seznam svých požadavků na manžela, připadalo jí, že by si mohla každou položku odškrtnout jako splněnou. Brian byl přátelský, společenský, dobře vychovaný muž. Působil dojmem, že je pozorný a milý. Byl inteligentní a zajímavý a vyučoval společenské vědy na místní univerzitě. Mohla si s ním povídat celé hodiny a oba si užívali stejných věcí včetně dlouhých procházek, poslechu symfonií a bla bla bla.

Pan Dokonalý. Správně. Co je na tom špatně? No jasně. Nikdo totiž není dokonalý.

Ačkoliv byla zrušená svatba katastrofa – a nejhorší bylo snést lítost ostatních – věděla, že to není Brianova vina, nebo přinejmenším ne úplně. Věděla moc dobře, proč v poslední chvíli zpanikařil. Její terapeutka jí jasně vysvětila, že musí přijmout velkou část odpovědnosti. Snažila se totiž hrát na jistotu, jako obvykle. Pravda byla, že Brianovi v jistou dobu docvaklo, že je s ní vlastně nuda.

Musíte vyjít ze své komfortní zóny, oznámila jí terapeutka. Musíte zkoušet nové věci, otevřít se novým zkušenostem.

Zkusila to tím, že se zapsala na hodiny jízdy na kajaku – a velmi rychle zjistila, že se jí nelíbí, když je promočená, zvlášť když je voda studená. Taky experimentovala s lyžováním, jen aby zjistila, že vážně nesnáší, když ve sněhu padá. Jako poslední pokus si koupila kolo, odhodlaná jezdit na něm do práce, aby šetřila životní prostředí. Tenhle plán odložila, když ji skoro rozmačkala kola náklaďáku.

Nakonec se zapsala na hodiny meditace. Terapeutku to nijak nenadchlo.

Když teď trauma ze zrušené svatby vybledlo, Charlotte si uvědomila, že ve skutečnosti cítí překvapivou úlevu. Ethel měla pravdu. Vyvázla z toho jen o vlásek. To ovšem neznamenalo, že by nebyla na Briana pořád naštvaná. Každá žena měla svou hrdost.

Posbírala papíry a zápisník a zamířila ke dveřím. Jakmile procházela kolem společenské místnosti, potěšilo ji, když uviděla spoustu lidí. V pozadí hrála hudba z dávných časů. Nad ní se vznášela vzrušená konverzace.

Zatoužila po tom, aby se mohla těšit na popracovní drink s nějakou osobou. Obvykle by zavolala Jocelyn a domluvila si s ní, že se sejdou v nějakém oblíbeném baru či restauraci v centru. Jenže Jocelyn odjela na celý měsíc z města.

Zastavila se u pamětní desky, aby si prohlédla tváře nedávno zesnulých. Obrázky na nástěnce skoro vždy znázorňovaly osoby na vrcholu jejich sil. Muži byli často oblečení v oslnivých vojenských uniformách nebo dokonale střižených oblecích s vázankami. Ženy na sobě vždy mívaly šaty z jiné doby. Některé byly oblečené ve svatebních šatech, oči jim zářily očekáváním báječné budoucnosti.

Charlotte si byla docela jistá, že nikdo z nich nečekal, že skončí v domově seniorů Deštivá říčka. Pravda však byla, že ti, co nyní viseli na pamětní desce, přežili všechno, co jim život připravil – tragédie, traumata, zklamání a zlomená srdce – a přežili, aby svůj příběh vyprávěli v Deštivé říčce.

Charlotte uvažovala, že v dlouhodobém měřítku bude fakt, že ji Brian opustil před svatbou, jen víceméně dramatickým vyprávěním, jež bude s trochou štěstí za několik desítek let vykládat svým přátelům a sousedům, a možná i vlastním vnoučatům.

Vešla do své kanceláře, zapsala si pár poznámek ohledně příštího setkání skupiny psaní pamětí a pak si prošla rozvrh.

Ve dveřích se objevila Sarah Jamesonová. Byla to štíhlá, atraktivní žena hodně přes padesát, která dávala přednost kostýmku se sukní a černým lodičkám. Opřela se ve dveřích, zkřížila ruce na hrudi a usmála se.

„Zaslechla jsem, že dneska došlo ve skupině Sepiš svůj život k drobnému pozdvižení,“ prohlásila. „Ethel Deepingová prý chtěla ukončit kapitolu o svém manželství tím, že svého manžela před desítkami let zabila.“

„Drby se šíří rychle,“ poznamenala Charlotte.

„Za to může happy hour.“

„Zdá se, že někteří účastníci tak trochu nechápou jemnou hranici mezi psaním pamětí a fikcí,“ prohlásila Charlotte. „Ethel říkala, že její manžel byl úspěšný, vážený muž, který se staral o ostatní, ale mám dojem, že je na něho tak trochu naštvaná. Zemřel, když byly jejich děti ještě malé, a Ethel je musela vychovávat úplně sama. Myslím, že ho nechala zabít, aby se mu pomstila. Taky tvrdí, že je to tak dramatičtější.“

Sarah se uchechtla. „No, to má pravdu. Kdo jsme, abychom jí bránili psát to, co chce. Navíc jsi tvrdila, že ty paměti jsou něco jako terapie.“

„To je fakt.“ Charlotte vyhlédla z okna. Pořád pršelo. Vyndala zpod stolu boty a vyklouzla z lodiček. „Problém je, že zbytek třídy je naštvaný kvůli tomu, jak Ethel svůj životní příběh vyšperkovala.“

„Pochybuju, že je v tomhle ohledu Ethel jediná.“

„No, jedna věc se opakuje.“ Charlotte strčila nohy do bot. „Většina třídy radši píše o tom, co se jim stalo pěkného, a ignoruje to ošklivé.“

„Je na tom něco špatného?“

„Není.“ Charlotte vstala a z věšáku sundala větrovku. „Jenže to je popírání skutečnosti. To jsem se naučila tady v domově. Někteří z nejšťastnějších obyvatel odvedli skvělou práci při popisování své vlastní minulosti.“

Ze spodní zásuvky stolu vyndala kabelku a přehodila si ji přes rameno.

„Máš nějakou zprávu od Jocelyn?“ zeptala se Sarah.

„Ne. Ač je to neuvěřitelné, tak si to v tom klášteře očividně užívá. Mám-li být upřímná, myslela jsem, že tam nevydrží ani týden. Jocelyn je prakticky závislá na internetu. Vsadila jsem se s ní o deset babek, že tam nevydrží celý měsíc, aniž by nezkontrolovala svůj e-mail.“

„No, zatím tam je jenom týden. Ještě pořád můžeš tu sázku vyhrát. Máš nějaké plány na večer?“

„Ani ne. Cestou domů se zastavím u Jocelyn v bytě, abych zalila kytky a vyzvedla poštu. To bude nejspíš vrchol mého večera. Co ty?“

„Nic, ale těším se na víkend. S manželem zajedeme na pobřeží. Má zase přijít bouřka. Miluju pláž během bouřkové sezony.“

„To zní skvěle,“ prohlásila Charlotte. „Uvidíme se zítra.“

Prošla vestibulem, rozloučila se s personálem na recepci a vyšla do deštivého šera podzimního odpoledne. Pak se zastavila v širokém, elegantním vchodu a v duchu si přehrála konverzaci se Sarah. Ten závěr se jí nelíbil.

Jsem svobodná žena, ne úplně nejmladší, a mám nulové plány na večer a na víkend, pomyslela si. To je směšné. Není pochyb, že už strávila víc než dost času hloubáním o té katastrofě s Brianem Conroyem. Musí zase začít žít.

Přetáhla si přes hlavu kapuci – v Seattlu nosili deštníky jen turisté – a připravila se vyrazit do vytrvalého deště.

Jednou z mnoha výhod práce v Deštivé říčce byl fakt, že se nacházela jen dvacet minut chůze od jejího bytu. Když se nad tím vlastně zamyslela, všechno, co potřebovala, měla v dosahu dvacetiminutové chůze. Seattle byl velkoměsto s dobrými obchody a všemi dalšími vymoženostmi městského života, ale v mnoha ohledech to bylo stále malé městečko. Nehledě na Briana Conroye a déšť byla ráda, že poslechla Jocelyninu radu a odstěhovala se z Oregonu.

Na malé parkoviště před vchodem zajelo draze vypadající luxusní auto. Dveře u řidiče se otevřely a zpoza volantu vystoupil nějaký muž. Rozběhl se k úkrytu ve vchodu. Když uviděl Charlotte, usmál se se zdvořilým náznakem mužského ocenění.

„Docela se rozpršelo,“ poznamenal. „Ale aspoň není moc zima.“

„To je pravda,“ potvrdila.

„Na obyvatelku domova seniorů vypadáte poměrně mladě,“ prohlásil. „Byla jste na návštěvě nějakého příbuzného?“

„Pracuju tu.“

„Skutečně?“ Zamyšleně se podíval do vestibulu. „Doufal jsem, že tu třeba máte nějakého člena rodiny.“

„Proč?“

„Protože jsem se vás chtěl zeptat na váš názor na tohle místo. Moje rodina mi uložila, abych našel nějaký domov pro babičku. Ale když tu pracujete, váš názor asi nebude úplně objektivní, hm?“

„Pracuju tu, protože to tu mám moc ráda,“ konstatovala. „Uvnitř najdete někoho, kdo vám zodpoví všechny otázky, ale měl byste sem přivézt babičku, aby se tu porozhlédla sama. Přestěhování do domova seniorů je významná životní změna. Musí být součástí toho rozhodnutí.“

Zatraceně. I vlastním uším zněla příliš vážně. V duchu už slyšela Jocelynin hlas.

Ale no tak, Charlotte, pohledný chlapík po tobě střelí sexy úsměvem a položí ti jednoduchou otázku, a ty začneš hned s poučováním. Měla by ses trochu odvázat, ženská.

Mužův úsměv povadl o několik stupňů.

„Správně,“ řekl. „Já se jen snažím zjistit, jaké tu jsou okolo možnosti. Babička žije ve stejném domě už padesát let. Je nervózní z toho, že by se měla přestěhovat do domova plného cizích lidí.“

Charlotte už zase cítila pevnou půdu pod nohama. Zapomeň, že bys s ním flirtovala, pomyslela si. Prostě se drž práce.

„Nehraje vaše babička náhodou bridž?“ zeptala se.

Zdálo se, že ho ta otázka překvapila, ale rychle se vzpamatoval.

„Žertujete?“ řekl. „Je v bridži nejlepší.“

„Pak se nemusí ničeho bát,“ ujistila ho Charlotte. „Věřte mi, až se ostatní dozvědí, že ho umí hrát, nebude mít žádný problém získat přátele.“

„Díky, vyřídím jí to.“ Zarazil se, jako by se snažil rozhodnout, jestli si s ní má dál povídat. „Co myslíte, že budou lidi hrát, až půjdeme do domova seniorů my dva?“

„Nejspíš videohry.“

Uchechtl se a úsměv se zase trochu rozzářil.

„Máte pravdu,“ řekl. „No, díky za info.“

Prošel prosklenými dveřmi a zmizel ve vestibulu.

Vyšla do deště a rychle vyrazila po chodníku. Podařilo se jí ho na chvíli pobavit. To je ta dobrá zpráva, pomyslela si. Špatná byla, že se nesnažila být vtipná. Vyhrkla „videohry“, protože to bylo to první, co ji napadlo.

Nijak s tím člověkem neflirtovala, ale zachytila mezi nimi žensko-mužské vibrace, a to jí trochu zvedlo náladu. Možná že to, co v ní umřelo po fiasku s Brianem Conroyem, nebylo zase tak úplně ztracené. Možná to jenom spalo.

Z náhlého impulzu se ohlédla přes rameno. Nečekala, že toho muže ještě někdy uvidí. Teď už bude zřejmě ve vestibulu na recepci, aby se poptal na další informace a možná si i prohlédl budovu.

Překvapilo ji, když ho zahlédla na druhé straně prosklených dveří. Přísahala by, že ji sleduje.

Vědomí, že ji očividně považoval za natolik zajímavou, aby jí věnoval další pohled, by jí měl přinést příjemný příval ženského uspokojení. Ovšem z nějakého nevysvětlitelného důvodu to tak nebylo. Místo toho jí po zátylku přejelo nervózní mrazení.

Skvěle. Teď jsem navíc paranoidní.

Možná jí ten zážitek s Brianem otřásl nervy stejně jako důvěrou ve vlastní úsudek.

To nebyla zrovna veselá představa.

Vykročila trochu rychleji, vědoma si vlhké zimy končícího dne. Najednou zatoužila, aby mohla odjet s Jocelyn do toho tajného ostrovního kláštera. Nebylo by špatné na pár týdnů jen tak zmizet a všechno pustit z hlavy. Jenomže pracovala v Deštivé říčce jenom rok. Celý měsíc volna by si vzít nemohla.

Slíbila si, že až se dostane domů, použije tu aplikaci na trénink bdělé pozornosti, kterou si koupila po skončení meditačního kurzu.

Table of Contents
copyright
titul

Věnování

1

2