Přeložil:

MIROSLAV KOŠŤÁL

Ed McBain: Prachy, prachy, prachy

Vydání druhé, v nakladatelství Baronet první

Copyright © Hui Corporation 2001

All rights reserved.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2109. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Money, Money, Money vydaného

nakladatelstvím Orion Books Ltd, Londýn v roce 2001

Český překlad © 2017 Miroslav Košťál

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0645-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0646-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Ed McBain

PRACHY, PRACHY, PRACHY

Tuto knihu věnuji – jako to činím vždy

a chci činit už navždy – mé ženě,

Dragici Dimitrijevićové-Hunterové.

Město, o němž se píše na těchto stránkách, je imaginární.

Místa i postavy jsou vymyšlené.

Jen popis rutinních policejních postupů vychází z osvědčených vyšetřovacích technik.

1.

Oba muži, postávající na úzké, prašné přistávací dráze, měli na sobě bílé bavlněné kalhoty a košile. Stáli tu za bílého dne vedle stroje typu Piper Warrior III a čekali, až jim Cass předá aluminiový kufřík. Podala ho většímu z nich a sledovala je, jak kráčejí k tmavomodrému mercedesu, lesknoucímu se na slunci u kukuřičného pole. Po bouchnutí dveří na obou stranách vozu nastalo ticho, rušené jen bzukotem hmyzu, kterým se to v blízké ježaté houštině jen hemžilo.

Byl výroční den náletu na Pearl Harbor, sedmého prosince, i když tady, v mexickém Guenerandu, to tak člověku moc nepřipadalo. Cass stála v odpoledním vedru vedle letounu celá zpocená. Domnívala se, že v tom hliníkovém kufříku jsou peníze. Dále soudila, že ti dva je teď v mercedesu přepočítávají. Předpokládala, že výměnou za peníze jí předají zásilku drog – heroin nebo kokain. Bylo jí celkem jedno, co to bude. Nechali ji stát ve stínu vyčouhlého eukalyptu celých čtyřicet minut. Konečně oba muži vystoupili z mercedesu a hliníkový kufřík jí vrátili. Ten s knírkem se usmíval. Podal jí podlouhlou bílou obálku staženou gumičkou. Jeho společník vážně, vyčkávavě přihlížel.

„Otevřete ji, por favor,“ vybídl ji ten s knírkem.

Navlékla si gumičku na zápěstí a otevřela obálku. Byla plná stodolarových bankovek.

„Spočítejte je,“ vyzval ji ten, co se tvářil tak vážně.

Spočítala je.

V obálce bylo zřejmě rovných deset tisíc dolarů.

„To je pro mě?“ zeptala se.

„Para ti,“ přisvědčil ten s knírkem.

Hergot! Oni jí dávají spropitné!

„Tak vám děkuju,“ řekla. „Muchas gracias.“

„Muchas gracias,“ usmál se ten kníratý.

„Muchas gracias,“ opakoval ten druhý. I on se nyní usmíval. Nemohl si pomoct, musel se usmát.

Baboquivarský hřeben se táhl k severu, k vrcholu Kitt Peak. Letěla nízko, ve skrytu za hřebenem. Oblohu nad městečkem Fort Huachuca prohmatával paprsek radaru, pátrající po pašerácích drog, ale ona mluvila s piloty, kteří prolétli touhle trasou už tucetkrát a věděli, že nad observatoří na Kitt Peaku je takzvaný radarový stín, zvíci asi čtyř až pěti stupňů. Když proletí na sever takzvaným Průsmykem gringů, jak se říkalo téhle mezeře v bezpečnostních opatřeních, vyhne se odhalení. Kromě toho už za osmnáct minut znovu přistane poblíž Avra Valley a tak i v nepravděpodobném případě, že by se její odraz ukázal na obrazovce radaru, nebudou mít letadla celní správy čas odstartovat a dohonit ji.

Neznala ani příjmení člověka, co jí za tuhle prácičku nabídl dvě stě tisíc dolarů. Čtvrtina z nich se již nacházela na jejím kontě na východním pobřeží, kde si pronajala byt ve vzdálenosti deseti minut chůze od místa, kde si všechnu tu hotovost ukládala pěkně při ruce. Poprvé se s ním setkala v Eagle Branchi v Texasu po jednom z nekonečné řady krátkých letů. Vozila tehdy lehké strojírenské výrobky, posady s kuřaty, melouny, součásti počítačů, sandály a bůhví co ještě. Létala po celém Mexiku v jednomotorových letadlech, která byla nová v době, kdy Zapata býval malý kluk. Občas si vyšla s texaským rangerem jménem Randolph Biggs, jenž často jezdíval do Rio Grande, kde pomáhal pohraničním hlídkám ochraňovat před ilegálními přistěhovalci posvátnou půdu, kterou Cass svého času bránila ve válce v Perském zálivu. Jednou večer ji v baru představil tomuhle chlápkovi jménem Frank. Byl docela fajn, ale neměl žádné příjmení. Jenom Frank, to stačí, řekl jí. Přemýšlela, kolik od něj asi Rand dostal za to, že ho seznámil s dobrou pilotkou, ochotnou riskovat.

Přístroje na palubě warrioru – trochu silácké jméno pro jednomotorové letadélko[1] – byly dětskými hračkami v porovnání s vybavením helikoptér typu Chinook, s nimiž Cass létala za války v Zálivu. Podle obrázků, jež doma vysílala televize, letectvo zasazovalo nepříteli jen chirurgicky přesné údery a ke ztrátám docházelo jenom na straně nepřítele – což jsou samozřejmě kecy. Irácká obloha byla plná létajícího železa – v životě už nic takového nechce zažít. Tady v Arizoně je to trochu jiné. Taky tu lépe platí.

1 Warrior znamená bojovník. Poznámka redaktora.

Nedaleko pod sebou zahlédla světla nějakého tichého pouštního městečka. Co taková potvora jako ty dělá na tak pěkným místě? přemítala. Neptej se a nikomu nic nevykládej. Nabídl ti, abys pro něj odvezla z Texasu do Mexika čtyři zásilky po padesáti tisících dolarech za jednu cestu. A tys mu odpověděla – domluveno, šéfe. Toto byl poslední ze čtyř letů. Warrior si pronajala v San Antoniu, takový pěkný žentourek, létá jako sen. Ještě dnes večer nechá letadlo podle dohody na letišti ve Phoenixu, chytne linkový spoj na východ a dlouho před Vánocemi už bude bezpečně v pohodlí ve svém bytě.

Támhle.

Přímo pod letadlem.

Signální světlo.

Rozsvítila světla na křídlech a maličko klesla, aby lépe viděla. Když člověk létal takhle nízko nad Bagdádem, míval za úkol hodit Saddámu Husajnovi do komína bombu. Potíž byla v tom, že ho nikdy nedostali, ukončili tu válku příliš brzy. Inu, pomyslela si, někdy to vyjde, jindy ne.

Prolétla nad přistávací plochou, otočila se do protisměru a zahájila vlastní přiblížení proti větru. Dole se rozsvítila světla nějakého auta a lépe ozářila písečný pruh. Byl dlouhý a úzký. Nepřestávala sledovat výškoměr, zatáhla klapky, srovnala pedály a mrkla na rychloměr. Bude to hračka. Zhasněte ta světla, mládenci, kdo se o ně prosí?

Přistávací pruh byl rovný, úplně plochý. Ucítila, jak se kola dotkla země, zatáhla za brzdu, vysunula klapky a zastavila letadlo nějakých dvacet yardů od místa, kde předtím zahlédla reflektory auta. Vypnula motor. Noc byla tichá. Z vnější kapsy výsadkářské kombinézy rychle vytáhla pětačtyřicítku.

Čekala ve ztemnělé kabině.

Pořád čekala.

V Zálivu nosila pětačtyřicítku v pouzdře u opasku pro případ, že by ji sestřelili, což se snadno mohlo stát. Tam dole čekala spousta nepříliš přátelsky naladěných lidí, až se jim konečně dostane do rukou nějaký ten americký pilot. No, kdo by se jim divil? Navíc kdyby to byla ženská. Cassandra Jean Ridleyová, poručice armády Spojených států, 714-56-32, jen tolik jim byla povinna prozradit. Nemusela jim ani říct, že je příslušnicí 101. výsadkářského pluku. Tady ale nevěděla, kdo na ni čeká. Věděla však, že tenhle poslední kufr jí vynese sto padesát tisíc dolarů. Když jde o takové peníze, musí si děvče dát na sebe pozor.

Polekalo ji zaklepání na okno.

Otevřela je. Pravou rukou pevně svírala ořechovou pažbu browningu, položeného v klíně. Chtělo se jí čurat. Každý vždycky utíká na záchod, jakmile se vrátí na základnu. Chlapi jenom rozepnou zip a vymočí se tam, kde přistáli.

„Vítejte v Arizoně,“ řekl někdo.

Promluvil zvesela, ale ve tmě viděla jen nezřetelný obrys. Byli s ním dva další muži. Její sevření na rukojeti automatické pistole nepovolilo. Čekala na jediné slovo, podle něhož by poznala, že tohle jsou lidé, kteří čekají na zásilku. Mohli zamíchat to heslo do jakékoliv věty. Ale dokud je neuslyší, zůstane sedět tam, kde je, s pistolí v ruce a s prstem uvnitř lučíku na spoušti.

„Příjemná noc,“ prohodil jeden z mužů.

Zkus to znovu, zlato.

„Ani moc nepršelo.“

Nepršelo.

Bingo!

„Kdo má moje peníze?“ otázala se.

„Kde je ten kufr?“

Odsunula zástrčku na dveřích, vystoupila na křídlo a seskočila na zem s pistolí nedbale, líně svěšenou u boku.

„To nebudete potřebovat,“ ujistil ji jeden z mužů.

„Páni, to teda doufám,“ odvětila.

Pouštní vzduch byl poněkud studený. Přála si, aby měla na sobě leteckou bundu. Jeden z těch mužů držel v ruce malou koženou tašku, velkou asi jako laptop. Položil ji do dveří letadla a s cvaknutím je otevřel. Druhý mu k tomu posvítil tužkovou baterkou. Uviděla spoustu amerických bankovek.

„Sto padesát tisíc dolarů,“ prohodil jeden z nich. „Poslední splátka. Jak jsme se domluvili.“

„Kde je ten kufr?“ vyptával se druhý.

„Nevadí vám, když si to nejdřív spočítám?“ zarazila ho Cass.

„Chcete tu snad sedět na place a čekat, až si nás všimnou celníci?“ namítl ten třetí.

„Přepočítejte mi je,“ řekla Cass.

„Přepočítej jí to,“ přikývl ten první.

Byl to ten, co ji tak zvesela přivítal. Teď už mluvil trochu netrpělivě, ale jí mohlo být ukradené, jak mluví. V armádě se naučila jednu věc – že nikdy nesmí ustupovat. Na zemi ani ve vzduchu. Jediné riziko, které tihle mládenci až dosud podstoupili, spočívalo v tom, že si váleli šunky v Arizoně a čekali na ni. To ona jim přivezla zboží a ona je pořád ještě má v letadle, které si sama pronajala. Takže, jen do toho, myslela si, buďte si netrpěliví, co hrdlo ráčí. To, o čem tady tlacháte, jsou moje prachy.

Ten co se předtím zmínil o celnících, nyní stáhl z jednoho balíčku tlustou gumovou pásku a pleskl jím o zápěstí. Na hřbetu levé ruky měl malé tetování. Byl to nějaký pták, něco jako sokol, s široce rozpjatými křídly a s rybou ve spárech. Muž rozprostřel bankovky, aby se přesvědčila, že mezi nimi nejsou žádné nastříhané noviny. Potom je začal nahlas po jedné počítat, „… pět, šest, sedm.“ Cass s pistolí v ruce přihlížela a naslouchala. „Osm, devět, deset – tisíc. Jedna, dvě, tři, čtyři…“

A pořád dál. V balíku bylo padesát bankovek – samé stodolarovky. Když odpočítal poslední, znovu stáhl štůsek gumou a vrátil ho do tašky. Celkem tam bylo takových štůsků třicet, každý asi tři čtvrtě palce tlustý. Měl je přepočítané za necelých patnáct minut. Zacvakl tašku a podal ji prvnímu muži, který ji sevřel v náručí podobným způsobem, jako když školačky nosí učebnice. Náhle si vzpomněla na Fall River ve státě Massachusetts, kde Lizzie Bordenová dokázala beztrestně zavraždit otce a macechu[2] a kde shodou okolností prožila prvních patnáct let života i ona, Cassandra Jean Ridleyová, bože, jak ten čas letí. Co já tady vůbec dělám? napadlo ji.

2 Narážka na událost u roku 1892, kdy byli ve městě zavražděni sekerou Andrew Jackson Borden a jeho manželka Abby. Hlavní podezřelou byla Lizzie, Andrewova dcera z prvního manželství. Pro nedostatek důkazů byla osvobozena, nadále zůstala ale hlavní podezřelou. Veřejné mínění v USA se dodnes, devadesát let po její smrti (1927), štěpí na zastánce a odpůrce toho, že Lizzie byla vražedkyní. Poznámka redaktora.

„Ten kufr,“ vybídl ji.

Cass nastoupila zpátky do letadla a vytáhla kufřík z úkrytu. Znovu jej vynesla z letadla v levé ruce, v pravé držela pistoli, stále ještě volně svěšenou. Myslela na to, že by ji mohli zastřelit, jakmile znovu seskočí na zem, popadnout kufr, o němž s jistotou věděla, že musí být plný drog, a zmizet ve tmě s drogami i s penězi, které jí tak trpělivě přepočítali.

Nic takového se nestalo.

Znovu nahodila motor, malou koženou tašku se sto padesáti tisíci měla položenou na vedlejší sedačce a ve vnější kapse výsadkářské kombinézy odpočívalo dalších deset tisíc. Myslela na to, že dnes večer se vrátí do velkého zlého města. Srdce jí bušilo stejně splašeně jako tenkrát, nad písečnými dunami v Iráku.

Dnes, dvacátého prvního prosince po západu slunce, začne Chanuka. Willovi to bylo celkem jedno. Nebyl žid.

Tohle je vždycky nejnebezpečnější okamžik: když člověk vchází dovnitř. Tedy, vyjít ven taky není legrace, ale to už můžete projít rovnou vchodovými dveřmi. Když tak řeknete, že jste přišli opravit záchod nebo dřez – a to máme dnes hezky, že ano? Kdyby vás však někdo viděl při vniknutí do bytu, to by byla jiná píseň. Zvlášť pokud vcházíte oknem z požárního žebříku. To se moc těžko vysvětluje.

Pozoroval ten byt z protější střechy po větší část týdne, viděl tu dámu přicházet a odcházet, jednou ji náhodou dokonce zahlédl, jak ji pámbů stvořil, i když neúmyslně, on přece není nějaký pitomý šmírák. Vlasy měla rudé jako kardinálský klobouk, nahoře i dole stejná barva, to je v téhle době a v tom věku úžasná vzácnost. Pokaždé věnoval na očíhnutí placu, jak se říká (nesnášel kriminálnický žargon), nejméně týden, než se odhodlal vniknout dovnitř. Někdy i dva nebo tři týdny, protože jestli po něčem netoužil, tak to byl další pobyt za mřížemi.

Ta dámička si právě obléká kabátek z liščí kožešiny – to znamená, že v tom bytě je víc kožešin, než si původně myslel. Poprvé se na ni zaměřil – když ještě z protější střechy pozoroval všechny byty v tom domě – ve chvíli, kdy pohodila na podlahu sobolí kožich nejmíň za padesát táců. Vždycky se pozná, když má ženská nový kožich, protože se v něm celý den natřásá před zrcadlem. Usoudil, že tenhle byt stojí za návštěvu už jen pro tu sobolinu, plus další drobnosti, které se tam určitě najdou. Dům stál na South Ealey Street v té části města Isoly, které se říkalo Silvermine. Měli tam domovníka, což obvykle znamenalo, že v domě nejsou žádná další bezpečnostní opatření. Právě teď ta ženská zamířila ke dveřím.

„A jde se na to,“ pronesl Will nahlas.

Stále ještě hovořil s texaským přídechem, který měl po sedmatřiceti letech života na této planetě už dávno ztratit, zvlášť když z rodného státu odešel už v osmnácti a kromě účasti na matčině pohřbu se tam už nikdy nevrátil. Když zemřela, byl ještě studentíkem na univerzitě v L. A. Měl dojem, že právě její smrt možná měla co do činění se skutečností, že hned v následujícím roce ze školy vyletěl. To, že zemřela tak mladá a vůbec. Někdy si říkal, že možná mohl žít úplně jinak, kdyby nezemřela a jeho nevyhodili ze školy. Byl by rád věděl, jestli by se i pak stal lupičem.

Usuzoval, že asi ano…

Will počkal deset minut, aby měl jistotu, že je opravdu pryč.

Potom přeskočil přes ústí větrací šachty na střechu jejího domu a seběhl po požárním schodišti do devátého patra. Nepředpokládal, že by tu měli poplašné zařízení, a taky že žádné neměli. Vyšťouchl zástrčku na okně a dostal se do bytu za čistých deset vteřin. V obývacím pokoji v deset hodin dopoledne nepotřeboval baterku. Kromě toho tu nebylo co ukrást, leda televize a video, ale on přece není feťák, co krade kvůli drogám, děkuju, nechci. Zašel do ložnice, ze všeho nejdřív přistoupil k oknu a zatáhl závěsy, aby nebylo vidět, že v ložnici bytu, kde žije osamělá žena, šmejdí ramenatý mužský, vysoký šest stop. Teprve když zatáhl závěsy, přešel k vypínači na stěně a rozsvítil stropní světla. Pěkně ustlaná postel – potrpěl si na pořádné lidi. Odhodil pokrývku, stáhl z obou polštářů povlaky a zamířil ke skříni. Byla zavřená. Otevřel ji a uvnitř našel – pro všechno na světě – nejen sobolí kožich, ale také norkový přehoz. Tahle dámička se vážně vyžívá v nákupech. Obě ty věci byly příliš rozměrné, aby se vešly do polštářových povlaků. Prozatím je pohodil na postel a pokračoval k prádelníku.

Tam našel všechno úhledně srovnané. V jedné zásuvce srolované nylonové punčochy a kalhotky, v druhé tílka a bavlněné kalhotky, trička a svetry, všechno precizně roztříděné jako podle nějakého předpisu, hned ho napadlo, že ta ženská je buď zdravotnice anebo slouží u vojáků. V horní zásuvce objevil kazetu na šperky. Otevřel ji. Uvnitř bylo jen pár kousků laciné bižuterie a podlouhlá bílá úřední obálka, ovázaná gumičkou. Gumičku stáhl a obálku otevřel. Spatřil tlustý štos amerických bankovek. Sáhl do kapsy saka pro pouzdro na brýle, vyňal brýle, nasadil si je na nos a znovu se podíval do té obálky.

Byla plná stodolarových bankovek.

Nezdržoval se s počítáním, dokud nebyl bezpečně zpátky doma na jižní Dvanácté ulici, kousek od Stemmlerovy avenue. Blížilo se poledne a venku začínal padat sníh. Usedl do lenošky pod lampou, na jejíž stínítko se nějakým způsobem dostaly skvrny od kečupu, vytáhl z kapsy bílou obálku, znovu z ní sundal gumovou pásku, vyňal bankovky a začal je počítat.

Napočítal osm a půl tisíce dolarů ve stodolarových bankovkách.

Will nečekal, že se mu povede taková rána. Jako nenadálému zbohatlíkovi mu nyní představa, že by tu měl vysedávat sám, když do Vánoc zbývají jenom čtyři dny, připadala nelogická. Vzal si z paklíku pět set dolarů a oblékl si kabát. Když vycházel ze dveří, hvízdal si.

Když se Cass o půl třetí odpoledne vrátila domů, venku už hustě sněžilo. Zašla do obývacího pokoje, přehodila liščí kabátek přes opěradlo pohovky, rozsvítila svíčky na vánočním stromku a nalila si courvoisier s ledem. Seděla sama v křesle u okna, ve svitu blikajících svíček na stromečku usrkávala koňak a říkala si, jaká je to klika, že má tak pěkný byteček v tomhle úžasném městě právě v tomto výjimečném období. Přemýšlela, co by si ještě měla koupit. Nebo má raději počkat, až bude po Vánocích a všechno bude k dostání ve výprodejích? Dnes je jedenadvacátého. Vánoce jsou za dveřmi.

Vyklouzla z lodiček – v salonu Bruno Magli stály čtyři sta dolarů – protáhla si nohy a najednou si uvědomila, jak je unavená. Vstala, střevíce držela v jedné ruce a ve druhé sklenku s koňakem, vešla do ložnice, cvakla vypínačem a málem si koňakem polila nové šaty od Romea Gigliho za dva tisíce jedno sto dolarů. Šatník byl otevřený. Jediným pohledem zjistila, že její sobol i norek jsou pryč. Také všechny zásuvky prádelníku byly pozotvírané. Obálka s penězi, jež jí zbyly ze spropitného od Mexičanů, zmizela. Najednou si připadala jako znásilněná. Někdo tady byl, vzal její věci, probíral se jejím soukromým majetkem, ukradl jí její věci, hergot! Rozzlobilo ji to stejně jako tenkrát při základním výcviku, když se jí nějací blbouni vymočili do kufru s osobními věcmi. Měla chuť rozběhnout se k oknu a ječet z plných plic: „Ty zatracenej zloději!“ To by jí určitě moc pomohlo. Trochu se uklidnila, ale jen maličko. Prohlédla si šatník i prádelník pozorněji, aby se přesvědčila, jestli kromě toho, co bylo patrné na první pohled, neukradl ještě něco jiného. Zdálo se, že je to všechno. S náramkem od Angely Cummingsové, který si koupila minulý týden, se neobtěžoval, i když je tak nablýskaný a přímo svítí v té světlé, zelenomodré krabičce. Nezlákal ho šátek od Hermèse ani kašmírový svetr či přívěsek ve tvaru okřídleného Erose z předhelénského období, který si koupila ve starožitnictví u Jeffersona. Spokojil se pouze – pouze! – se sobolem, norkem a obálkou, kde bylo osm a půl tisíce dolarů v hotovosti, když je naposledy přepočítávala. Ten zkurvysyn!

Naštvaně udeřila pěstí do horní desky prádelníku a zaječela: „Ty zkurvenej, zasranej parchante!“ Takhle sprostě nepromluvila od konce války. Potom se trochu uklidnila, přistoupila k telefonu a vytočila číslo devět set jedenáct.

Will té blondýně vykládal, že se sice narodil v Texasu, v San Antoniu, ale že už tam hodně dlouho nebyl.

„Will? Od čeho je to zkrácenina?“ zajímala se. „Jmenujete se William?“

„Ne, Wilbur,“ odpověděl.

„Wilbur Struthers?“

„Wilbur Struthers, přesně tak, dámo.“

Málem vyprskla smíchy. Ale vydržela to. Dokonce se jí podařilo potlačit úsměv, což on určitě ocenil. Seděli spolu v boxu v baru zvaném U Flanagana, na rohu Jedenadvacáté a Culverovy. Will si nejdřív poručil láhev Veuve Cliquot, ale číšník nevěděl, co to je, a bylo mu to fuk – takový to byl bar. A tak se otázal Jasmine – tak se jmenovala –, co by si dala místo toho, ona si objednala harveyho wallbangera z vodky, džusu a galliana a on si dal bourbon s vodou. Teď už měli oba třetí skleničku, pod stolem se navzájem dotýkali koleny a nad stolem měli hlavy těsně u sebe. Měl dojem, že když na to půjde správně, za chvíli ji dostane k sobě domů do postele.

Vyprávěl jí, jak po odchodu ze školy vyplul na nákladní lodi do západního Tichomoří, jak se ocitl v Kambodži přímo uprostřed řádění Rudých Khmerů, jak byl zajat a celé dva roky prožil v obavách, že mu vystřelí mozek, až nakonec podnikl odvážný pokus o útěk, který ho přivedl nejprve do Manily a pak až do Singapuru. Jasmine si myslela, že to jsou samé kecy, ale vypadal jako vysoký, drsný kovboj a jeho tmavomodrý rolák ladil se světlejší barvou jeho očí. Kromě toho měl na sobě šedivou sportovní bundu a tmavošedé kalhoty. Vlasy spíš vyšisované než doopravdy blond. Pěkná, silná tvář, pěkné, silné ruce. Jižanský – nebo jaký – přízvuk nijak nenarušoval celkový westernový dojem. Škoda, že je to podvodník, pomyslela si, i když se jí zatím nezeptal, kolik ho to bude stát, nic tak necitlivého, což považovala za důkaz, že je to opravdu slušný chlap. Představovala si, že dříve či později se k té otázce dopracuje, zatím však naslouchala jeho vyprávění o tom, jak mu příslušník jednotek Rudých Khmerů vrazil hlaveň do úst, což se jí stávalo víceméně každou noc, jak byl týden dlouhý.

Když došlo na placení za nápoje, Will podal číšníkovi stodolarovou bankovku a pak se jí zeptal, jestli má nějaké plány na zbytek večera. A pokud ne, jak by se jí líbilo zajít s ním k němu domů? Možná se jim podaří najít obchod s lihovinami, kde by prodávali Veuve Cliquot, což je skutečně úžasné šampaňské, jak jí vysvětlil. Mohli by ho popíjet a dívat se při tom na nějaký film na HBO. Pořád ještě měla pocit, že je to jenom žvanil, ale napadlo ji, že tohle by mohla být ta pravá chvíle, kdy ho upozornit, že bere za noc pět stovek. Samozřejmě, jen tak mimochodem.

Will zamrkal.

„Jsem pracující děvče,“ dodala. „Myslela jsem, že to víte.“

„Lituju, madam. To jsem vážně netušil.“

„A co jste si myslel?“

„Nikdy v životě jsem za přízeň dámy nezaplatil,“ tvrdil Will.

„Všechno se jednou stane poprvé, kovboji. Naučím tě věci, o jakých se ti ani nesnilo.“

„Už se mi snilo skoro o všem,“ opáčil.

„Znamená to ano, nebo ne?“

„Řek bych, že to znamená ne,“ odtušil. „Je mi líto.“

„Určitě ne tak, jako mně,“ ujistila ho Jasmine. Popadla kabelku, řekla „veselé Vánoce“, přehodila si přes ramena kabát a kroutíc zadečkem, zamířila k východu. Cestou minula ve vzdálenosti několika stop číšníka, který právě předával pokladní Willovu stodolarovku.

Pokladní se jmenovala Savina Girasolová. Podržela bankovku proti světlu, aby zkontrolovala jinak neviditelný polyesterový proužek. Okamžitě uviděla bezpečnostní pásek, zapuštěný do bankovky u levého okraje, a znovu a znovu se opakující nápis, obrácený vzhůru nohama: USA 100 USA 100 USA 100. Takže je pravá, usoudila Savina. Ale na omak byla nějaká divná – vlastně ne na omak, při doteku se papír určitě zdál být stejně spolehlivý jako u všech amerických bankovek. Ale…

No… celkový vzhled.

Jednak ten divný nápis inkoustem přes Franklinův obličej. A taky zvláštní pach. Taková divná sladká vůně. Savina obyčejně nemívala ve zvyku očichávat peníze, které jí přišly do ruky, ale tahle bankovka určitě měla zvláštní aroma. Nevoněla po marihuaně, nic takového. Spíš po nějaké laciné voňavce. Jako by ji nosila za ňadry nějaká holka, co si kupuje podprsenky ve výprodejích v centru.

Ten chlap, kterému ta bankovka patřila, teď zůstal sedět v boxu sám a zasmušile si pohrával se skleničkou. Vypadal jako typický americký šampion sedánků u zahradního grilu, což ovšem neznamenalo, že by se nemohl pokusit udat falešnou stodolarovku, která, kdyby se dostala do její pokladny, by mohla zapříčinit, že ji pan O’Brien vyrazí. Bez ohledu na nápis na vývěsním štítu se majitel podniku jmenoval Ronnie O’Brien, ne Flanagan. Savina nechtěla přijít o práci. Sáhla po telefonu vedle strojku na čtení kreditních karet a vytočila číslo, které měla přilepené páskou na boku pokladny.

„Takže, jak jsem pochopil,“ řekl Cass jeden z detektivů, „ukradl ten chlap dva drahé kožešinové výrobky. To je všechno?“

„Ano, všechno,“ přikývla Cass.

O ukradené hotovosti se nezmínila a ani to neměla v úmyslu.

„Jednak dlouhý sobolí kožich…“

„Ano, od Revillona.“

„Jakou byste řekla, že má cenu, slečno?“

„Pětačtyřicet tisíc dolarů.“

„A ten norkový přehoz? Kolik stál?“

„Šest tisíc.“

„Jste pojištěná?“

„Ne.“

„Měla byste si takové věci pojistit, slečno.“

„Chtěla jsem to udělat.“

„Jsou na některé z těch věcí vaše iniciály?“

„Na obou.“

„A jaké iniciály?“

„CJR.“

„Co to znamená?“

„Cassandra Jean Ridleyová.“

„Můžete prosím hláskovat Ridleyová?“

„R-I-D-L-E-Y. Jakou mám šanci, že ty věci dostanu zpátky?“

Jeden z detektivů byl zrzavý. S pramenem bílých vlasů. Ten druhý byl malé postavy. Uvědomila si, že šance jsou nulové.

„Máme docela dobrý průměr, co se týče vrácených předmětů, že jo, Hale?“ řekl ten zrzavý.

„Jakž takž,“ usmál se ten malý.

Čímž potvrdil Cassiny obavy.

„No, dáme vám vědět, když se něco šustne,“ slíbil jí zrzavý detektiv. „Tady je moje vizitka, napíšu vám na rub také číslo operátora, kdybyste si ještě na něco vzpomněla.“ Na vizitce stálo: Detektiv druhé třídy Cotton Hawes, Osmdesátý sedmý revír.

„Děkuji vám,“ řekla Cass, i když si nedovedla představit, na co nového by si ještě mohla vzpomenout, aby jim o tom musela telefonovat.

„Víme, jak vám je,“ tvrdil ten malý.

„Ouha!“ zvolal ten zrzek. Najednou zůstal stát, shýbl se a z podlahy vedle prádelníku zvedl černé pouzdro na brýle. „Málem jsem na ně šlápl,“ omlouval se.

Cass nenosila brýle.

„Děkuji,“ vyhrkla a vzala od něj pouzdro.

„Přeju vám pěkné Vánoce,“ loučil se ten malý.

„Já vám taky,“ opáčila Cass.

Doprovodila je ke dveřím a zamkla za nimi. Jakmile byli pryč, přečetla si název firmy a adresu, vytištěné na pouzdru sotva čitelnými zlatými písmeny.

Eyewear Fashions, Inc.

1137 Stemmlerova avenue

(nároží 22. ulice)

Cass zamířila ke skříni pro svůj liščí kabátek.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

1.