Copyright © 1966 by Louis & Katherine L’ Amour Trust

This translation published by arrangement

with Bantam Books, an imprint of Random House,

a division of Random House LLC

Translation © Ondřej Duha, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu kid rodelo

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-512-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-513-2 (mobi)

KAPITOLA 1

Yumská poušť rozkládající se východně od ústí řeky Colorado byla jako dno pece, ale tři z těch čtyř jezdců byli indiáni z kmene Jakiů zvyklí na horko stejně jako supi kroužící líně nad nimi. Ani čtvrtému jezdci vedro nevadilo. Byl mrtvý.

Tu část pouště, kterou právě projížděli, tvoří tvrdý písek. Vpravo před nimi se nacházely písečné duny. Před čtyřmi dny si mrtvý muž přijel na koni do těch dun pro smrt. Posedlý touhou uprchnout, dostat se na loď, která na něho čekala v zátoce Adair Bay, si až příliš pozdě uvědomil, jak moc to zvíře štval.

Snažit se uprchnout přes poušť posetou sem tam nízkými kreosotovými nebo oslími keři bylo šílenství, zvlášť když cestoval za dne. Neměl však čas zastavit. Byli to Jakiové, lačnící po padesáti dolarech, které jim jeho tělo vynese, kdo mu plánoval cestu. Mohl si vybrat: buď utéct, nebo zemřít, a tak utíkal… a zemřel stejně, protože ho dopadli kousek od cíle.

Přes Yumskou poušť ještě nikdo neuprchl. Jakia v pomačkaném klobouku kavaleristy by mu o tom mohl vyprávět, protože on sám si už vybral odměnu za sedmnáct těl, což bylo slušné živobytí. O lodi v Adair Bay Jakiové nic nevěděli, ale stejně by jim to bylo jedno.

Tom Badger v yumské věznici o té lodi věděl. Byl jediným důvěrníkem uprchlého vězně a znal všechny jeho plány. Věděl, že se ta loď má objevovat na dohodnutém místě u pobřeží každý večer po dva týdny. Posádka lodi dostala dobře zaplaceno a věděla jen, že se z pouště vynoří jeden muž, možná dva nebo víc. Měla ty muže naložit, na nic se jich neptat a dopravit je do Mazatlanu.

Tom Badger měl v úmyslu utéct spolu s Isacherem, ale když se naskytla šance, byl Isacher sám a chopil se jí. Badgera tam nechal, ale ten to neměl svému spoluvězni za zlé. Na jeho místě by udělal totéž. Teď čekal… Zvládl to Isacher?

Náhle uslyšel odbíjet zvon. Jedna… dva… tři… čtyři!

Vězeňská brána se otevřela a zavřela. Badger se posadil a naslouchal. Něco vjelo dovnitř, ale v tuhle hodinu? Bylo sotva šest ráno. Venku uslyšel hlas doléhající od brány. Navzdory vzdálenosti byl celkem zřetelný, protože se nesl průzračným vzduchem. „Přivezli dalšího.“

„Kdo to je?“

„Kdo bys myslel? V posledním půlroce odsud utekl jenom jeden chlap.“

Isacher!

Tom Badger se ani nepohnul a mozek mu pracoval na plné obrátky. Isacher zemřel a zbývalo mnoho dní, než ta loď odpluje z Adair Bay. Isacher se jasně vyjádřil, že má v plánu odplout hned prvního dne z těch čtrnácti, které měla loď strávit v zátoce. Těch zbývajících třináct dnů byla jen pojistka pro případ zpoždění nebo chyby v načasování.

Ten, kdo na té lodi byl, nemohl vědět, že Isacher neuspěl. Takže kdyby do zátoky dorazil jeden nebo víc mužů, loď by ho nabrala a dopravila do Mazatlanu. Isacher selhal, jeho smrt nechala dveře otevřené.

Badgera vytrhlo z myšlenek cinkání klíčů a těžké kroky. Dveře se otevřely a uslyšel dozorce svolávající vězně na denní práci.

Do místnosti vstoupil Miller s denní službou a začali odemykat železné okovy, kterými byli vězni za nohu připoutáni k podlaze.

Sysel vzhlédl a zasténal: „Já to dneska fakt nezvládnu!“

„Drž hubu!“ Tom Badger ho vztekle probodl pohledem. Joe Harbin byl v pohodě, ale Sysel uměl jenom fňukat.

„Obujte si boty!“ Žalářník byl netrpělivý. Byl to drsný chlap, který se s nikým nemazal. Na druhou stranu Miller byl dobrý a férový dozorce. Když trestanec Millerovi nekomplikoval práci, dostalo se mu na oplátku všech úlev, které předpisy dovolovaly.

„Nemůžu…“

Žalářník dloubl do Sysla botou. „Na nohy!“

„Prosím!“

Žalářník zvedl svazek klíčů, aby ho jím udeřil, ale Miller se do toho vložil. „Nech ho být. Včera dostal deset ran.“

„A teď si koleduje o deset dalších.“

„Obuj se, synu,“ řekl Miller. „A dojdi si k doktorovi, ať se ti na to podívá.“

Sysel si pomalu a bolestně natáhl boty, vstal a postavil se do řady na chodbě spolu s ostatními. Když pochodovali chodbou, díval se do cel méně problémových vězňů. V každé z nich viděl čerstvě oholené muže, kteří si stlali pohodlné pryčny. Rozhodně byly pohodlné ve srovnání s tvrdou podlahou, na které spali v oddělení s maximální ochranou. Když ti tři uviděli Dannyho Rodela, na okamžik se zastavili. Byl svlečený do pasu a prohlížel ho doktor.

Miller to chvilku sledoval. „Doktore?“

„Hned to bude, dozorce. Musím tohohle muže prohlédnout před propuštěním. Dneska jde ven.“

„Šťastný parchant,“ zamumlal někdo. Miller se ohlédl do tváří trestanců, ale nebylo poznat, kdo tu poznámku pronesl, a on se nevyptával.

Rodelo měl štěstí, že šel ven, stejně jako každý na jeho místě. V případě Dana Rodela to však byla jen smůla, co ho dostalo dovnitř. Všichni vězni věděli, že není žádný kriminálník.

Drsný chlap, to ano… a tvrdý. Byl to muž, který se nevyhýbal konfliktům, a kdo si s ním začal, na to také doplatil. Nikdy si nestěžoval, nikdy se nehádal. Každý den si odvedl svoji práci a dělal ji dobře.

„V pořádku, Rodelo.“

Doktor Wilson zvedl svou brašnu a vyšel do chodby. „O co jde, Millere?“

„Tenhle muž tvrdí, že je nemocný.“

Doktor Wilson pohlédl na Sysla. „Aha, tak to jste vy!“ Vyhrnul muži košili a pohlédl na jeho hubená záda. „Hojí se to dobře.“

Dan Rodelo si natáhl košili, zatímco ostatní přihlíželi. Zastrčil si ji pod opasek a sáhl pro vázanku.

Joe Harbin na něho vztekle zíral a nadechl se, aby promluvil, ale Tom Badger do něho tvrdě dloubl a Joe zavřel pusu.

„Jsi dost zdravý,“ řekl Wilson Syslovi. „Měl bys radši pracovat, nebo ti záda ztuhnou.“

„Chcete říct, že musím do práce?“

„Tady pracují všichni, synu. Vyhýbej se problémům a jednoho dne odsud odejdeš stejně jako tady Rodelo. Jestli budeš dělat problémy, budeš dostávat jeden výprask za druhým, a až odejdeš, budeš zralý na krchov. Můžeš mi to věřit – viděl jsem takových spoustu.“

Dan Rodelo stál a díval se, jak odcházejí, pak vyšel na chodbu a kráčel do kanceláře ředitele. Vnímal závistivé pohledy těch, které tam nechával, ale moc je neznal a neměl s nimi příliš společného.

Náhle se zastavil. Tři Jakiové přinášeli dovnitř tělo. Mimoděk pohlédl do té mrtvé tváře. Znal toho muže… Věděl to prostě proto, že to mohl být jen jediný člověk. Na mrtvole toho zbylo jen málo, co by připomínalo muže, kterého znal od vidění.

O Isacherovi kolovala spousta drbů. Měl na Východě bohaté příbuzné a povídalo se, že za něho zaplatili správným lidem na správných místech. Pořád bylo záhadou, jak se mu vlastně podařilo utéct.

Vězeňský úředník otevřel dveře ředitelovy kanceláře. „Isacherovo tělo pane, k vaší identifikaci.“

„Vy ho identifikovat nemůžete?“

„Předpisy, pane. Požadují, abyste to tělo viděl na vlastní oči.“

Ředitel přišel ke dveřím a pohlédl na mrtvého. Ten štíhlý, pohledný muž k šedesátce, jehož držení těla prozrazovalo vojenskou minulost, o tenhle úkol nestál. „Není k poznání,“ poznamenal. „Musel projít peklem.“

„Viděl jste tu poušť na jihu? Myslím, že v Severní Americe se jí žádná nevyrovná. Než ho zastřelili, byl nejspíš už polomrtvý žízní.“

Ředitel se odvrátil. „Oni je pokaždé zastřelí, co?“

„Mrtvola nepije jejich vodu, pane, a tam dole je voda hrozně vzácná.“

„Dobře, ať ho odsud odnesou. Postarejte se mu o řádný pohřeb.“ Po chvilce dodal: „A nezapomeňte ten hrob označit. Jeho rodina by mohla chtít tělo, i když o tom pochybuju.“

Jeden Jakia ze skupinky vystoupil kupředu. „Oro?“

„Zaplaťte mu,“ řekl ředitel. „Tady… Podepíšu to.“

Podepsal stvrzenku a pohlédl na úředníka. „Podepíšu to,“ řekl, „ale ať se propadnu, jestli to schvaluju. Ať se provinili čímkoliv, není prostě správné, aby je někdo štval a zabil jako zvířata.“

Úředník byl cynik. „Tak tihle Jakiové žijí. Myslím ten kmen, co se drží u pevnosti.“ Odmlčel se. „Často jsem uvažoval o tom, že bychom je měli najmout, pane, vycvičit z nich pořádné vojáky. Mají na to.“

„Krvelační divoši.“

„Někteří z nich.“

Indián si vzal peníze, obrátil se k odchodu a uviděl Dana Rodela. Jejich pohledy se na okamžik spojily, Jakia rozeznal v Rodelových očích nesouhlas a sklopil pohled na Rodelův úbor. Na trestance byl Rodelo velmi dobře oblečený. Jeho nové holínky byly nablýskané a leskly se.

Indián na něho ukázal. „Já mít.“ Pohlédl Rodelovi do očí. „Ty vidět. Jeden den já mít.“

„Promiň,“ odpověděl Rodelo. „Já jdu ven. Jsem volný.“

Rodelo prošel kolem indiána a zastavil se před ředitelovým stolem. Něco v Rodelovi řediteli připomnělo, co je ten muž zač, a skoro se instinktivně postavil do pozoru.

„No, Rodelo?“ Ředitel si ho chvilku prohlížel. „Byl jste v armádě?“

„Ano, pane. Pátá kavalerie, pane.“

Úředník došel ke stolu s hnědým papírovým sáčkem a položil ho před Rodela. Dan se podíval dolů. Ten sáček obsahoval jeho majetek, kterého byla jenom hrstka. Bez komentáře si všechno nastrkal do kapes a pak si na opasek připnul pás na pistoli a pouzdro, které mu přinesli se sáčkem.

Ředitel vytáhl ze zásuvky pětidolarovou minci a podal ji Rodelovi. „Tady jsou vaše propouštěcí peníze. Rád vás odsud vidím odcházet, Rodelo, a doufám, že už vás nic nepřivede zpátky.“

„Tohle mi stačilo, pane.“ Zaváhal. „To, co mě sem přivedlo, nebyl žádný zločin.“

„Já vím. Díval jsem se do vašeho spisu.“

Zdálo se, jako by ho ředitel nechtěl pustit. „Rodelo, tohle je přechodná doba. Jakákoliv zásadní změna může přinést dramatické situace, které se dají těžko zvládnout, ale nezapomínejte, že se naše zem mění. Už nemůžete řešit své spory zbraní.

Každý den nám z Východu přicházejí osadníci, máme obchodníky ochotné investovat. Musíme se naučit komunikovat bez střílení a nechat stíhání zločinců zákonu.“

„Já vím, pane.“

„To doufám, Rodelo, protože si myslím, že jste dobrý chlap. Držte se dál od problémů.“ Pohlédl Rodelovi zpříma do očí. „A vyhýbejte se špatné společnosti.“

Dan Rodelo o krok ustoupil, pak se otočil a vyšel z kanceláře. Svíraly ho obavy. Ví ředitel něco? Ale jak by mohl?

Tak či tak…

Dozorce, který ho doprovodil ven, dal signál k otevření brány. Krátce se u ní zastavili.

„Jsem rád, že jdeš odsud, Dane,“ řekl dozorce.

„Díky, Turkey. Nemůžu říct, že se mi bude stýskat.“

Dan Rodelo kývl hlavou k východu. „Čeká tam na mě dobrý kůň.“ Obrátil se zpátky. „Uděláte pro mě něco?“ Vytáhl z kapsy pětidolarovou minci. „Tohle je pro vás, jestli řeknete Joeu Harbinovi, že jsem vám to dal.“

„To je všechno?“

„To je všechno.“

Turkey stál v otevřené bráně, díval se za Rodelem, jak schází z kopce, pak pohlédl na zlatou minci, pokrčil rameny a strčil si ji do kapsy. Co to mělo znamenat? Na okamžik zvažoval, že to ohlásí řediteli, ale pak mu tu přišlo nepodstatné. Vrátil se dovnitř a brána se za ním zavřela.

Zamyšleně kráčel zpátky na vězeňský dvůr. Věděl, že Joe Harbin bude v lomu. Trestanec, uvažoval Turkey, který se jen tak vzdá pěti dolarů, musí mít peněz dost – nebo očekávat, že k nějakým přijde. A to právě možná chtěl Harbin vědět.

Table of Contents

KAPITOLA 1