Text © 2001, 2016 by Táňa Keleová-Vasilková

Jacket design © 2016 by Emli Křižka

Slovak edition © 2001, 2016, 2017 by Ikar

TÁŇA KELEOVÁ-VASILKOVÁ

Čriepky

Redigovala Zuzana Reiselová.

Technická redaktorka Elena Benková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2017

ako svoju 1109. publikáciu v elektronickej podobe.

Tretie vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

Dej príbehu, ako aj postavy v ňom vykreslené, sú vymyslené.

ISBN 80-551-5735-1

Venujem môjmu vzácnemu trojlístku (mužov):

–   ockovi, ktorý ma naučil nebáť sa vlastných snov a seba samej

–   manželovi, veď on vie prečo…

–   synovi, ktorý ako prvorodený zobudil vo mne iný rozmer lásky.

KAPITOLA 1

Odhrnula ľahkú prikrývku, bosé nohy spustila z postele na mäkučký koberec, ktorému s obľubou vravievala „banánový“, pretože jeho farba pripomínala zrelý banán, prehrabla si nakrátko ostrihané vlasy a šmátrala po šľapkách, mali by byť niekde nablízku… Spánok mala skrytý v modrých očiach, ešte by si chvíľu pospala… no cez stiahnuté žalúzie si našli cestičku do izby nemilosrdné slnečné lúče, ráno sa prebudilo už dávno, je najvyšší čas vstať. Pohľadom skĺzla na Braňovu schúlenú siluetu, spod prikrývky mu vyčnievali len nohy. Veľké, chlpaté, s príliš širokými prstami. Jediná nesúmernosť na jeho štíhlej vyšportovanej postave. Na ňom… Odolala, nepošteklila ho po chodidlách, nahla sa k nemu a zľahka ho pobozkala na líce. Cez krátku nočnú košieľku si prepásala bledomodrý župan a vyšla zo spálne. Jej deň sa začal.

V kúpeľni si opláchla tvár, prečesala vlasy a vystrúhala na seba do zrkadla pár smiešnych grimás. Proti vráskam… radili tak v ženskom časopise. Zobrala si to k srdcu. Predsa len, roky sa na teba, či chceš alebo nechceš, akosi nalepia. Výnimka však potvrdzuje pravidlo a Ivana v každom prípade bola tou výnimkou. Štíhla postava, drobné pevné prsia a strapatá štica svetlých vlasov. Výška stošesťdesiatšesť centimetrov… a zvláštne malé chodidlá aj ruky. Braňo jej často vravieval, že ich má ako Číňanka, a neraz sa vypytoval svokry, či jej ich, keď bola malá, nezväzovala… Tíško sa zasmiala a vyplazila na seba jazyk: „Dnes máš narodeniny, dievča! Tridsaťšesť rokov! Je to veľa, alebo málo?“ Veľa! zakričalo niečo v jej vnútri, nemohla to nepočuť. No dobre, tak veľa… som stará ropucha! Opäť sa zasmiala. Stará, ale šťastná!

Zišla dolu do kuchyne. Vládol v nej poriadok a systém, všetko malo svoje miesto v bielych skrinkách. Jedinou ozdobou miestnosti bolo okienko. Ani veľké, ani malé… také akurát. Krátka biela záclonka s drobnými modrými kvietkami hneď každému udrela do očí. Vyzeralo to, akoby tam ani nepatrila… všetko ostatné bolo strohé, chladné. Obľubovala však kontrasty. Na bielej parapetnej doske boli v modrých keramických kvetináčoch paprade. Jej zelení miláčikovia, ktorí sa jej za starostlivosť odmenili sviežimi zelenými listami.

Zapla rádio a pustila sa do práce. Bolo trištvrte na sedem, mala pätnásť minút na to, aby všetko stihla pripraviť. Čaj, kávu a chlieb na raňajky, tri desiate do papierových vrecúšok. Natierala krajce rýchlymi pohybmi, falošne si pritom pospevujúc, snažiac sa pripojiť k melódii z rádia.

„Dobré ráno!“

„Ahoj, miláčik!“ usmeje sa a pokračuje v práci. „Ako si sa vyspal?“

„Málo,“ zamrmle veľavravne Braňo a ona sa rozosmeje.

„Sťažuješ sa azda?“

„To by som si nikdy nedovolil,“ pritiahne si ju k sebe a pobozká na ústa. „Všetko najlepšie k narodeninám. Máš dajaké špeciálne želanie?“

„Ani nie,“ pokrúti hlavou. „Nechávam to na tebe.“

„Máme kávu?“

„Hm,“ vykĺzne mu z objatia, „nalej si sám, idem zobudiť decká.“

Vybehne hore schodmi do detskej izby, vytiahne žalúzie a otvorí okno. Májové ráno je teplé a vzduch presýtený vôňami kvetov zo záhrady. Pohľadom zablúdi k svetlej strapatej hlávke na vankúši. Malý Adam spí ako drevo, v tvári má nehu a kúsok z toho bábätka, ktorým ešte prednedávnom bol. Ústa má plné, pekne vykrojené, presne také, ako má ona, dlhé mihalnice a klenuté obočie. Vyzerá takmer ako dievčatko, napadne jej nie po prvý raz. Vlastne aj mal byť dievčatko… lekár na ultrazvuku povedal, že to bude dievča. Narodil sa však chlapec, presná kópia svojej matky. Ešte aj povahu zdedil po nej. Je taký istý smejko ako Ivana. Na rozdiel od Daniela, ten bol od malička náladový, príliš precitlivený a zádumčivý… Skláňa sa k staršiemu synovi. Na brade sa mu zas vyhodila vyrážka a pod nosom má jednoznačný náznak fúzov. Trinásť rokov, hlúpy vek, nezávidím ti, synček, pomyslí si Ivana a prudko z neho stiahne perinu.

„Vstávať, spachtoš!“

Daniel otvorí jedno oko, zápasí s ňou o perinu a hundre: „To sú blbé nápady!“ Ešte má detský hlások, no akoby k nemu nepatril. Hnedé brčky mu padajú do čela, takmer zakrývajú zelené oči so zlatými bodkami. Oči z rozprávky, vravievala mu, keď bol maličký – a jemu sa to veľmi páčilo.

„Trocha úsmevu, zlatko! Nemrač sa hneď od rána, lebo ťa to neprejde celý deň.“

„Mami, si neznesiteľne energická,“ zahlási znechutene a pomaly si sadá. Je hrozne chudý. Samá ruka, samá noha… a pritom, keď bol batoľa, sme sa obávali, že z neho vyrastie tlsťoško. Teraz nemá ani deko sadla navyše, len kosti oblečené kožou.

„Už je ráno?“ ozve sa ospanlivý hlas z Adamovej postele. Sedí, šúcha si oči a roztvára náruč. Prítulné mačiatko. Ivana ho objíma, je drobný a trocha pri tele… celkom iný ako jeho brat. Akoby som ich mala s dvoma mužmi, prebleskne jej hlavou a ticho sa zasmeje.

„Ako si to uhádol?“

„Raňajky sú hotové?“ kontroluje, hladný hneď po otvorení očí – a vlastne stále, a ona s úsmevom prikývne. „Rýchlo sa umyte, oblečte a príďte jesť!“

Zíde späť do kuchyne. Braňo sedí za stolom a sŕka kávu. Nezvykne raňajkovať. Márne mu už roky dohovára, že by si mal aspoň niečo zahryznúť. Stráži si postavu, jeho otec mal riadnu nadváhu, bojí sa, že by mohol dopadnúť ako on.

„Čo máš dnes?“ Ivana si sadne s pohárom pomarančového džúsu oproti nemu.

„Ako vždy.“ Mrkne na hodinky. „Už som mal byť v nemocnici!“

„Operuješ?“

„Celé doobedie mám nabité. A ty?“

„Normálka. Vieš, že meškám. Hneď ako vypadnete, sa do toho pustím.“

„Veď máš narodeniny. Mala by si si urobiť deň pre seba.“

Ivana nič nepovie. Zvykla si už, že Braňo jej prácu považuje za zábavu, ktorú môže kedykoľvek odsunúť bokom. A ona to aj robí, veď vždy sa pritrafí niečo súrne, dajaká choroba, sviatky… čokoľvek.

Chlapci zbehnú do kuchyne a hltavo sa púšťajú do jedla. Braňo postrapatí Adama: „Nezabudni sa učesať,“ v jeho hlase je láska a neha, potom sa obráti k Danielovi: „Po vyučovaní zbehneš k starkej. Treba jej nakúpiť.“

„Ale…“

„Žiadne ale,“ povie Braňo rozhodne, letmo pobozká Ivanu a mizne v chodbe. O sekundu, už v baloniaku a s koženou aktovkou v ruke, strčí hlavu do dverí: „Ešte niečo. Dnes má vaša mama narodeniny.“

„Vieme,“ zaznie zborovo a Braňo súhlasne pokýva hlavou. O chvíľu počuť, ako štartuje auto zaparkované pred domom.

Neskôr Ivana zakýva chlapcom, strácajú sa jej za veľkými batohmi. Chodia do jednej školy, Adam do štvrtej, Daniel do siedmej triedy.

Zatvára dvere. Byt je krásne tichý, všade cítiť Braňovu vodu po holení a aviváž, ktorú Ivana používa na bielizeň, otvorenými oknami prúdi do miestností vlahý vánok. Všetko je presvetlené slnkom, drobné čiastočky prachu sa lenivo víria vo vzduchu. Ivana sa prechádza izbami, mechanicky zberá zo stola taniere a šálky, v obývačke odloží časopis, ktorý si večer Braňo čítal, napraví vankúše na sedačke, vypráši biely tkaný koberček, ktorý leží pred sedačkou, popolieva obrovské čínske ruže, roztiahne závesy. Uznanlivým pohľadom prejde po izbe. Je priestranná a slnečná, poskytuje pohodlie a útočište. Mäkučký svetlý koberec, pohodlná sedačka, nízky nábytok zo svetlého dreva. Nie je ho veľa, Ivana neznáša zapratané priestory… a utieranie prachu.

Po drevených schodoch vyjde hore, obidve spálne šikovne obíde, nechce sa jej teraz stlať, ani utierať prach, a okrem toho, naozaj si musí sadnúť k robote. Otvára dvere do svojho kráľovstva. Hneď na začiatku manželstva si vybojovala túto pracovňu, do ktorej sa môže kedykoľvek zavrieť a ignorovať hučiaci televízor, kričiace decká… a trebárs aj hodiny hlásajúce čas večere. Keď jej termín odovzdania rukopisu visí nad hlavou, nič nie je podstatné, len tie riadky pred ňou, čakajúce na preklad. Pracovala, aj keď boli chlapci malí, v čase, keď bola ešte na materskej dovolenke. Milovala tie hodiny za zavretými dverami, strávené pri počítači, pretože jej dávali pocit uspokojenia a naplnenia. Nech ju ťažilo čokoľvek… nad riadkami, ktoré vznikali pod jej drobnými prstami, všetko zostávalo bokom. Zavrela dvere, a akoby sa zabarikádovala pred všednými starosťami, ktoré patria k životu. Trebárs len na pár hodín… práve tie jej však dávali silu a schopnosť riešiť drobné, ale každodenné problémy s úsmevom a nadhľadom.

Sadá si za veľký pracovný stôl, zapína počítač… a cíti, ako sa zbavuje všetkého nepríjemného, čo by sa jej do mysle prípadne mohlo vkradnúť. Kým sa na obrazovke zjaví text, siahne po malom obrázku v zlatom ráme, ktorý má vyložený na okennom parapete spolu s kvetmi v keramických kvetináčoch a inými drobnosťami. Sú na ňom všetci štyria. Pamätám si ten moment, keď sme sa fotili… Je to v záhrade, v pozadí stojí veľká jabloň obsypaná zrejúcimi jabĺčkami a bezoblačné nebo. Bolo to v deň desiateho výročia našej svadby, pred štyrmi rokmi. Urobili sme si v záhrade piknik, len my štyria… Daniel mal vtedy deväť a Adam šesť rokov. A ja tridsaťdva… Bolo to v čase, keď Braňo ešte naliehal, aby sme mali ďalšie dieťa. Vtedy ešte nebolo neskoro… Mykne plecom a odkladá fotografiu na miesto. Túžil po dievčatku. Aj ja… ale kde je napísané, že by to bolo naozaj dievčatko?! A potom, do ďalšieho tehotenstva som sa už vôbec nehrnula. Celkom mi to stačilo dva razy… a potom mesiace dojčenia, vyvárania plienok, fliaš a cumlíkov… Nikdy som sa v tom príliš nevyžívala. Iste, bábätká sú celkom milé… ale už som sa nevedela dočkať, kým chlapci troška podrastú, kým sa stanú mojimi partnermi – tak ako je to teraz. Môžeme sa porozprávať, chodiť na výlety, do mesta, zájsť na večeru do nejakého podniku, môžeme toho spolu robiť toľko! Ďalšie dieťa by nás brzdilo, obmedzovalo, vtesnávalo do svojho režimu… nie, to by som už naozaj nechcela. A potom, už je neskoro… Braňo bude mať na jeseň štyridsať… a ja, ja som tiež prekročila určitú hranicu. Nemám rada, ak si to ľudia nechcú priznať a silia sa do vecí, ktoré im už akosi nepristanú…

Presunie pozornosť na obrazovku počítača. S hrubým slovníkom poruke sa púšťa do práce… ešte stále v župane, neučesaná a nenaraňajkovaná. Zabúda na čas, všetko naokolo zmizlo. Zostala len ona a tíško bzučiaca obrazovka počítača.

Telefón. Mykne sa. Stratila sa v celkom inom svete… kde neboli telefóny ani televízory a počítače, kde vládla láska a nenávisť, súboje a… kráľ. Fascinuje ju to, a zároveň jej je to obdobie neuveriteľne vzdialené… rovnako ako zmýšľanie ľudí, a najmä žien. Akoby pre ne nič iné okrem lásky neexistovalo. Vlastne – naozaj to tak bolo. Nemôže sa im však čudovať. Tak ich vychovávali… Juliana, hlavná hrdinka historického románu, ktorý prekladá, trávi dni vo svojej komôrke nad vyšívaním a sníva o tom pravom…

„Ahoj! Všetko najlepšie k narodeninám. Pracuješ?“ Ivana sa zasmeje: „Ako vieš?“

„Poznám ťa už dajaký ten piatok,“ zasmeje sa aj Magda a Ivana si vybaví jej tvár. Okrúhlu, s veľkými zelenými, večne zasnívanými očami… medené vlasy má pravdepodobne zopnuté veľkou sponou a niekde pri nej sa moce jej dvojročný syn. „Ako to pokračuje s Julianou?“

„Ešte stále verí, že sa Richard vráti. Po toľkých mesiacoch, rozumieš? Ja nie…“

„Ja hej. Osudová láska je len jedna…“

„Možno v románoch, ale v skutočnom živote sotva. Predsa dnes žena nezostane sama po celý zvyšok života len preto, lebo ju v dvadsiatke opustila osudová láska.“ V Ivaninom hlase cítiť výsmech aj rozladenosť. Rozčuľuje ju tá hlavná hrdinka… najradšej by ňou poriadne zatriasla a vysvetlila jej, čo a ako.

„To hovoríš teraz. Váš vzťah s Braňom je v poriadku, ale čo ty vieš…“

„Viem,“ povie rýchlo Ivana. Príliš rýchlo. „Určite by som celé roky nečakala, či sa vráti.“

„Prelaďme strunu,“ navrhne Magda. „Nechcela som ti pokaziť náladu… len uviesť príklad. Aby si to pochopila.“

„Niektoré veci asi nikdy nepochopím,“ zasmeje sa zľahka Ivana. „Ako sa majú tvoji Tomášovia?“

„V pohode. Veľký je v práci a malý sedí na nočníku. Kedy oslávime tvoje narodeniny?“

„Neviem.“ Ivana znervóznie. „Tlačí ma ten preklad.“

„Jasné, chápem. Keď budeš voľná, zavolaj.“

Zloží slúchadlo. Naozaj, čo by som urobila? Vzápätí sa sama sebe vysmeje. O čom to tu rozmýšľam?! Asi mi z tej knihy už naozaj šibe! Prudko vstáva a zíde dolu do kuchyne. Postaví vodu na kávu, z misky s ovocím si vezme banán a postojačky ho zje.

Nikdy by to pred nikým nepriznala, ale aj ona si stráži váhu. Je štíhla ako modelka… no nie vždy to tak bolo. V puberte zrazu, z mesiaca na mesiac, riadne pribrala… lekár vtedy povedal, že je to hormonálna záležitosť a že to vekom prejde. Trvalo to však dlho… a nikdy na to nezabudne. Pripadala si ako oblepená slaninou. V ničom sa necítila dobre, nemohla nosiť rifle… teraz sú jej druhou kožou. Zalieva si kávu do veľkej bielej šálky s drobnými modrými kvietkami, prejde cez obývačku a sklenými dverami vyjde do záhrady. Sadne si do prúteného kresla, z vrecka županu vyberie škatuľku cigariet a zapáli si. Od nového roka si dala záväzok, že bude menej fajčiť. V podstate sa jej to aj darí… musela však prestať fajčiť pri prekladaní. Fajčila totiž jednu cigaretu za druhou a vôbec si neuvedomovala, že fajčí. Teraz si vždy urobí krátku fajčiarsku prestávku, vypije kávu, a ako tomu hovorieva: spomalí sa. Nastavuje slnečným lúčom tvár, všetko okolo je zelené a svieže. Jablone majú biele koruny, kvety v záhrade vábia pohľad svojou farebnosťou… Nepozeraj sa tam! prikazuje si. Pozná sa a vie, že keby si teraz kvokla k svojim kvietkom, tak skoro by sa k počítaču nevrátila. Záhrada je jej rajom. Strašne rada sa hrabe v zemi. Braňo, ktorého záhrada vôbec neláka, vravieva, že to je pozostatok z detstva… Zrazu, nečakane, sa jej vybaví pred očami tvár malého dievčatka s plnými líčkami a záplavou dlhých jemných vláskov. Vždy jej prekážali… lenže mame sa jej dlhé vlasy páčili a nechcela jej ich ostrihať. Podrobila sa maminmu želaniu… až keď mala šestnásť rokov, sa vzbúrila a prišla domov ostrihaná. Mama sa s ňou vtedy nerozprávala pekných pár dní… Odvtedy nosí krátky účes. Dvadsať rokov… už je to dvadsať rokov! Je to vôbec možné?! A prečo si stále pripadám ako malé dievčatko?! Len pohľad do zrkadla mi pripomína, že už ním dávno nie som… No čo?! Mám len tridsaťšesť rokov… Žiadna katastrofa. Horšie to bude, keď budem mať päťdesiat. A na kolenách prvé vnúča… Ruky sa jej zachvejú, zo škatuľky vyťahuje druhú cigaretu. Bojím sa starnutia. Bojím sa vrások, ochabnutej pokožky, uvoľneného svalstva… Nechcem byť stará! Chcem zostať takáto, ako som teraz… navždy. Zhasí nedofajčenú cigaretu, dopije posledný hlt kávy, ktorá odrazu akoby zhorkla, a vracia sa do pracovne.

„Mami, si doma?“ ozve sa zdola Adam, vzápätí buchnú vchodové dvere.

„Áno, hneď som dole!“ To je už toľko hodín? Celkom stratila pojem o čase. „Ahoj, miláčik. Nemáš dnes basketbal?“

„Nie, mami,“ vzdychne otrávene Adam. „Basketbal mám v utorok a vo štvrtok. Dnes je streda.“

„Aha. Čo bolo v škole?“

„Dostal som jednotku z matiky a dvojku zo slovenčiny. Máme niečo jesť?“

„Nie… Ty si nebol na obede?“

„Bol, ale ešte by som si niečo dal.“

„Na chladničke sú peniaze, choď si kúpiť hamburger. Ešte musím dopísať kapitolu. Hej! Kúp mi dajaké tmavé pečivo.“

Vracia sa k počítaču, no už sa nevie sústrediť. Každú chvíľu príde Daniel, potom Braňo… Treba ísť nakúpiť, nastaviť práčku, asi by som mala aj niečo uvariť. Kašľať na to! Veď mám dnes narodeniny, nie?! Predsa však vypína počítač a schádza dolu. V chladničke, ktorá je takmer prázdna, nájde ešte jeden jogurt, rýchlo ho zhltne a postaví si vodu na ďalšiu kávu. Kým trocha vychladne, dáva prať bielizeň a potom opäť vyjde von. Čas sa riadne posunul, slnko hreje, akoby bolo za to platené… A to je ešte len polovica mája. Do leta bude celkom vyčerpané, napadne jej a potichu sa zasmeje. Vybabreme s tebou! Pôjdeme k moru… Vlastne ako každý rok. Chlapci, keď boli malí, trpeli na časté bronchitídy, a tak, hoci večne bývali vo finančnej tiesni, na more nasporili. Chodievali do stanového kempu a k šťastiu im nič nechýbalo. Vôňa mora a vlahý vánok stáli za nejaké tie otlačené miesta po noci strávenej v spacáku. Teraz chodievajú do podnájmu a stravujú sa, ako príde. Buď niečo Ivana narýchlo pripraví z konzervy, alebo idú do reštaurácie…

Popíja vychladnutú kávu a s úľubou sa pozerá na dom. Náš dom… Treba natrieť okenné rámy. A opraviť strechu. Zamračí sa. Niet času. A potom, Braňo na tieto veci nie je… nevie opraviť ani vodovodný kohútik. Alebo vyvŕtať dieru do steny. Takéto maličkosti Ivana zvláda aj sama… ale tiež nie je kúzelník.

Opäť telefón. Pobehne do izby a zadychčaná dvíha slúchadlo.

„Všetko najlepšie k narodeninám.“

„Zlatica?“

„Uhádla si! Ako sa máš?“ Ako ti ide preklad? A hlavne, kedy budeš hotová? Ivana počuje aj to nevyslovené. Spotia sa jej dlane…

„Ujde to…“ Rozmýšľa, čo by tak ešte mohla šéfke povedať. Nie sú si nijako zvlášť blízke, obidve sa však tvária, že opak je pravdou. Som pokrytec, pomyslí si Ivana. Odporný pokrytec, ktorý sa usmieva, aj keď sa mu to prieči. Musíš! pripomína jej druhé ja. Viem, nie som sprostá. Dáva mi prácu. Súhlasila s tým, že môžem pracovať doma… už vtedy, keď boli chlapci ešte celkom malí. Neviem, prečo to urobila, ale pomohla mi. Braňo tvrdí, že určite nie z lásky k blížnemu. Vraj dobre vie o mojich kvalitách.

„Budete oslavovať?“

Á, už sme doma! Preto volá… Minulý rok som robila party. Bolo tu veselo až do rána… Nebolo to zlé, ibaže som potom tri dni upratovala a vetrala zafajčený byt. Pršalo, nemohli sme byť vonku, ako bolo pôvodne v pláne.

„Len tak, v kruhu rodiny. Asi pôjdeme niekam na večeru.“

„Príjemný večer.“ Odmlčí sa. „Ako si ďaleko s prekladom?“

„Potrebujem ešte týždeň!“ vyletí z Ivany. Najlepšie dva.

„Máš ho mať.“

Zloží a vracia sa do záhrady. Zapaľuje si cigaretu… Ak budem spávať len šesť hodín, dorobím to načas…

Vracia sa Adam, líca má ubabrané od kečupu. „Kúpil som si hot-dog. A tebe pečivo.“ Podáva jej jeden grahamový rožok.

„Ďakujem,“ zasmeje sa Ivana. „Aspoň nepriberiem. Máš veľa domácich úloh?“

„Ani nie. Môžem sa ísť bicyklovať?“

„Jasné, choď. Ale o hodinu sa vráť!“

Buchnutie dverí… možno ju ani nepočul. Vybehne hore do kúpeľne. Napúšťa si do vane vodu a na tvár si nanáša pleťovú masku. Je zo siedmich bylín a spomaľuje tvorbu vrások, zabraňuje vysúšaniu pleti, robí ju jemnou ako detský zadoček… vraj. Ivana však tomu verí a dáva si ju pravidelne, na striedačku so žĺtkom, ktorý si zmieša s olivovým olejom, kvapkou citróna a troškou medu. Poradila jej to pred rokmi mama, keď postrehla dcérinu mániu nanášať si na tvár kadečo, bez rozmyslu. Verila prírodnej kozmetike viac ako umelohmotným téglikom. Chýbaš mi, mami, zašepká Ivana a schúli sa do objatia vody. Aj chlapcom… Namočí si hlavu a vypúšťa bublinky. Keď boli chlapci malí, často jej robievali v kúpeľni spoločnosť. A bublinky sa im vždy veľmi páčili. Urob ešte rybičku, počuje Danielov detský hlások. Ulob, pripojil sa Adam, ktorý sa odjakživa snažil nezaostať za väčším bratom. Stratený čas… Už sa nikdy nevráti. Všetko bude len horšie. Chlapci väčší, ja staršia… Prudko si šampónuje vlasy. Šibe mi. Čo ma to dnes pochytilo? Asi je to tými narodeninami, pomyslí si.

„Ahoj,“ pobozká ju Braňo. Ivana postrehne v jeho tvári únavu.

„Pre teba,“ vyťahuje spoza chrbta kyticu ružových pukov. „Je ich presne tridsaťšesť. Osobne som to skontroloval.“

„Sú krásne.“

„Hodia sa k tebe,“ pobozká ju ešte raz. „Ale ty voniaš krajšie… Čo podnikneme?“

„Myslela som, že by sme mohli zájsť niekam na večeru. Ale keď si unavený, môžeme zostať doma. Uvarím cestoviny a…“

„Nie!“ Očividne sa zhrozil.

Ivana sa v duchu uškrnie. Cestovín má zrejme už po krk. Ani sa mu nečudujem. Náš jedálny lístok pozostáva z cestovín, párkov a omeliet. Vrcholom môjho kuchárskeho umenia je grilované kurča, ktoré robievam v nedeľu. A ryža z varných vrecúšok.

„Daj mi hodinku. Spamätám sa a môžeme ísť. Decká sú už doma?“

„Hej, učia sa.“

Ivana rozvešia bielizeň a nerozhodne postáva v izbe. Mám si na tú chvíľu zapnúť počítač? Nie, to sa mi neoplatí. Pozná sa a vie, že keď musí prerušiť robotu, nie je s ňou potom žiadna reč.

Poberie sa za chlapcami. Daniel má na ušiach slúchadlá a zíza do učebnice dejepisu, Adam rozvalený na posteli si číta knižku.

„Si už naučený?“

„Áno.“ Zvyčajná odpoveď. Ivana ho nemusí kontrolovať. Od prvej triedy sa učil sám a na vysvedčení mal zatiaľ vždy len jednotky. Ak mu náhodou niečo nešlo, zažral sa do toho, kým nevyhral… Danielovi však môže byť škola ukradnutá. Dôležitejší sú chalani, karate, ktoré máva trikrát do týždňa, a televízia. Vysvedčenie potom aj podľa toho vyzerá… Ivanu to škrie, ale na druhej strane to chápe… na rozdiel od Braňa, ktorý kvôli tomu ide vyskočiť z kože. Často sa preto hádajú. Obviňuje ju, že jej je ich syn ľahostajný, že vôbec nemyslí na jeho budúcnosť, a ona zasa jemu vyčíta, že prospech v škole mu je prednejší než psychický stav dieťaťa. Pravda je niekde uprostred. Ani jeden to však nechce uznať…

„Jedol by som,“ obráti sa k nej Daniel a dáva si dolu slúchadlá. „Čo bude na večeru?“

„Pôjdeme do reštaurácie.“

„Fajn, to beriem,“ poteší sa a opäť si nasadí slúchadlá.

„Mami…“ ozve sa Adam, „ja som ti nič nekúpil na narodeniny, lebo si šetrím peniaze na tú hokejku, veď vieš. Ale…“ trocha zneistie, „napísal som ti básničku.“

„Naozaj?“ poteší sa. „Tak sem s ňou!“

„A nebudeš sa mi smiať? Asi nie je dobrá…“

„Veď nie si básnik,“ preruší ho Ivana. „A potom, pre mňa bude aj tak najkrajšia. Lebo si ju napísal ty – mne.“ Číta si text omaľovaný srdiečkami: Ty si moja mamička, pekná ako ružička, za to, že sa o nás staráš, darujem ti srdiečka.“

„Adam, veď je krásna!“ Ivane preskočí hlas. „Nakoniec z teba bude básnik!“ V očiach má pýchu aj radosť. „Zarámujem si ju a zavesím do pracovne. Vždy, keď mi bude smutno, si ju prečítam, a hneď mi bude lepšie.“

„Ale, mami, ty predsa nebývaš smutná,“ namietne Adam.

„Alebo áno?“

„Niekedy aj áno,“ prisvedčí Ivana. „Ale ten môj smútok nikdy netrvá príliš dlho. Veď mám teba, Daniela a ocka!“ Objíme ho. Všimne si, že starší syn ich pozoruje, potom začne niečo loviť v zásuvke. „Ja mám pre teba toto.“ Podáva jej malý album na fotografie. „Viem, aký si blázon do fotiek. Všetko najlepšie.“

„Ďakujem,“ objíme ho, Daniel sa k nej na chvíľu pritúli. Spozornie. „Deje sa niečo?“ Ten smútok v očiach sa mi len marí, alebo je tam naozaj?

„Nie, čo by sa malo?“

„Tak fajn. Oblečte sa, o chvíľu ideme.“

Zo skrine vyberá tmavomodré priliehavé šaty, prekefuje si vlasy a oči zvýrazní čiernou linkou. Maskarou si prejde po mihalniciach, ústa si pretrie svetlým rúžom. Pozorne sa na seba zapozerá. Fajn, vyzerám presne tak ako včera. Nikto by neuhádol, že mám už tridsaťšesť rokov. Tíško sa zasmeje a ponáhľa sa za Braňom. Oblieka sa.

„Myslela som, že ťa nedostanem z postele.“

„Predsa sme sa dohodli, nie?“ Spoľahlivý ako vždy. Jeho slovo platí. „Kam ideme?“

„Je mi to jedno. Čo navrhuješ?“

Nakoniec zaparkujú pred svojou obľúbenou reštauráciou na Dunajskej ulici. Často sem chodievajú… Ivana zastáva názor, že čas strávený pri sporáku je zabitý. Načo mrhať energiou? Raz za čas ju síce pochytí kuchárska mánia, ale väčšinou to nedopadne najlepšie. Jednoducho na to nemám gény, bráni sa vždy, keď sa jej niečo nepodarí, ale všetci traja sa tvária, že nič chutnejšie ešte nejedli…

Po večeri sa prejdú po meste. Braňo ju drží okolo pliec, pár krokov pred nimi idú chlapci a o niečom živo debatujú.

„Som šťastná,“ s úsmevom pozrie na Braňa a on si ju pritúli.

„Aj ja. Máme celkom fajn život, nemyslíš?“

„Presne to si myslím,“ zasmeje sa Ivana a pobozká ho na konček nosa. „Niekedy sa až čudujem, čím som si to zaslúžila.“

„Vieš, že aj ja?“

„Ty!“ naoko sa rozčúli Ivana, Braňo sa uškrnie, v hnedých očiach má však pokoj a lásku. „Vieš,“ pokračuje Ivana, „neviem si predstaviť, že by som žila dajaký iný život. S niekým iným a…“

„To si myslím!“ skočí jej do reči Braňo. „Aj keď, ak ma pamäť nebalamutí, nie vždy si tak rozmýšľala.“

„Bola som mladá. A pochabá,“ bráni sa Ivana a pred očami sa jej mihnú spomienky na ich zoznámenie… Bolo to pred pätnástimi rokmi. Magda s Rudom ju pozvali na oslavu svojho zasnúbenia. Tam sa po prvý raz stretla s Braňom. Ničím ju nezaujal… jedine ak tým, že skončil medicínu. Zato ona Braňovi doslova učarovala. Pôsobila tak krehko a nežne, prebúdzala v ňom túžbu ochraňovať ju. Krátke svetlé vlasy ako vrabčie hniezdo, modré oči s dlhými tmavými mihalnicami sa ustavične šibalsky usmievali. Robila si zo všetkého žarty. Nevedel si predstaviť, že by mohla byť aj chvíľu vážna. Jemná broskyňová pleť vyzývala na pohladkanie. Páčili sa mu dokonca aj tie vytŕčajúce rebrá na príliš chudej postave… Jednoducho, bola to láska na prvý pohľad. Ale len z jeho strany. Ona na čosi také neverila… Vtedy nemohol tušiť, ako ju bolel dlho sa naťahujúci rozvod jej rodičov práve v čase, keď dospievala. Ľúbila oboch, nechcela stratiť ani jedného z nich. Keď ich konečne po štyroch rokoch rozviedli, mala šestnásť a hlboko v podvedomí presvedčenie, že niečo také ako láska neexistuje. Veď jej rodičia sa predsa ľúbili. V pamäti jej zostali drobné obrázky, ako sa spolu smiali, bozkávali, túlili… ako sa prekárali a starali o ňu, ich jediné dieťa. Lenže potom akoby na to zabudli… Otec večne kričal a mama mávala červené oči od plaču. Jej prosby, aby sa nehádali, nepočuli. Nakoniec sa otec od nich odsťahoval. Videli sa ešte zopárkrát… ale Ivanu stretnutia s ním čoraz viac boleli. Ukazoval jej fotografie rovnako modrookého dievčatka, akým pred pár rokmi bola ona, a s nádychom pýchy vravieval: „To je Monika, tvoja nevlastná sestra. Raz vás zoznámim. Určite si budete rozumieť.“ Zachveje sa. Tie spomienky ešte stále bolia. Ľúbila svojho otca… postupne sa jej však odcudzoval. Nemali sa ani o čom rozprávať. Keď oslávila osemnáste narodeniny, povedala mu, že sa s ním už nechce stretávať. Nevedel to pochopiť. „Ale prečo? Čo som ti urobil?“

„Naozaj nevieš?“

„Nie, čestné slovo, že nie. Nerozumiem ti.“

„Okašľal si mamu. A vlastne aj mňa. Neviem ti to zabudnúť.“ Odvtedy sa nevideli. Pripadá jej čudné, že niekde v meste žije dievča, jej nevlastná sestra, a niekedy má pocit, že by ju aj chcela spoznať… vždy ju to však rýchlo prejde. Stačí, keď sa jej vybavia mamine oči… Roky sa z toho nevedela spamätať. Ivane ťažko padlo pozerať sa na jej utrápenú, zrazu zostarnutú tvár. Túžila počuť jej smiech, žartovanie… tak ako predtým. Po čase však pochopila, že chce nemožné. Z mamy akoby boli niečo vyrezali a ona sa bez toho nenaučila žiť. Až pred piatimi rokmi sa stal zázrak. Na jednom zájazde, ktorý jej nanútila a zaplatila Ivana, sa zoznámila s mužom, s ktorým sa o pár mesiacov aj zobrali. Odsťahovali sa do Prahy… a tak dom zostal jej a Braňovi.

„Hej, na čo myslíš?“ preruší ticho Braňo.

Ivana sa pousmeje: „Začala som tým, ako sme sa zoznámili…“

„Trvalo dva mesiace, kým si išla so mnou na rande! To sa mi nikdy predtým nestalo! Dievčatá sa mi samy vrhali do náručia,“ pokrúti Braňo hlavou.

„Prestaň, lebo schytáš!“

„Prečo? Vravím pravdu! Naozaj som nemal o baby núdzu, dobre vieš. Ale keď som uvidel teba, ostatné prestali existovať.“

„No, začala som dobre,“ zachichúňa sa Ivana. „Pokračovanie mi už tak nevyšlo.“

„Prečo to vravíš? Ľutuješ?“

„Blázonko! Ako by som mohla!?“

Na prvom rande si ju nečakane získal… dodnes nevie čím. Po pol roku stratila panenstvo a o pár týždňov zistila, že je tehotná. Celkom ju to vykoľajilo. Mala pár mesiacov pred štátnicami, nervy v kýbli a žalúdočné problémy. Braňo bol však skvelý. Okamžite začal vybavovať svadbu a všetko potrebné. Ona bola úplne mimo… zrazu nemala ani trocha energie. A potom, všetko sa to udialo tak rýchlo. Poznali sa len krátko… vlastne skôr nepoznali. A už vôbec nebola pripravená na materstvo. Chcela pracovať, cestovať, žiť… nie sedieť doma a prať plienky. Lenže osud to zariadil inak… Svadbu mali začiatkom marca a nerobili okolo nej veľké haló. Braňovi rodičia, mama a Magda s Rudom ako svedkovia. Braňo sa na druhý deň dovalil s dvoma veľkými kuframi a s batohom na chrbte – a tak do ich domu po ôsmich rokoch znova vstúpil muž. Mama im dala k dispozícii tri izby, zachovala sa naozaj skvele. V jednej si Braňo s Ivanou zariadili pracovňu, druhú mali ako spálňu a tretiu plánovali zariadiť pre dieťa. V máji zložila Ivana štátnice, v júni promovala a začiatkom septembra sa narodil Daniel. Umrnčaný batôžtek so zelenými očami po tatkovi. Náročné dieťa na čas, na všetku jej energiu. Braňo dostal v tom čase miesto chirurga U milosrdných a nikdy nebol doma, mama ešte pracovala, a tak všetko musela zvládať sama – starostlivosť o dieťa aj o dom. Mama však každý deň navarila… bola to obrovská pomoc. Keď mal malý vyše dvoch rokov, začala uvažovať o tom, že sa zamestná. A čo vlastne chce robiť… Skončila filozofickú fakultu a mala štátnicu z angličtiny. Lenže Braňo naliehal, aby mali druhé dieťa. „Odrodíš si a budeš mať pokoj,“ argumentoval. „Zamestnanie si nájdeš potom.

Predsa nechceš, aby malý zostal sám?“ Nie, to naozaj nechcela. Vyrastala ako jedináčik… a nie vždy sa jej to páčilo. Bohovia boli naklonení Braňovi, otehotnela hneď. Druhé tehotenstvo znášala oveľa horšie, bývalo jej zle a posledné dva mesiace si odležala v nemocnici. Mama si zobrala neplatené voľno, aby sa mohla starať o Daniela. Narodil sa ďalší chlapec… holohlavý, s veľkými modrými očkami. Tiché, milé dieťa… od začiatku bol celkom iný ako jeho starší brat. Daniela bol plný dom, Adam sa zašil niekde v kúte a „čítal“ si obrázkové leporelá. Keď oslávil svoj prvý rok, začala si zháňať prácu. Musela. Mala pocit, že praskne. Mala už vyše hlavy varenia detských polievočiek a vyvárania plienok. Dni ubiehali neuveriteľne rýchlo, zlievali sa jej do jedného, nikde za sebou nevidela nijaké výsledky. Stále dookola bolo treba prať, žehliť, upratovať neporiadok po deťoch, uložiť ich do postieľok… Chcela čosi viac. Chcela prekladať. Vedela, že na to má… Päťročného Daniela dala do škôlky a začala obehávať vydavateľstvá. Ani to netrvalo dlho, a mala zmluvu v ruke. Dokonca mohla pracovať doma! V niečo také ani nedúfala… Jej život nabral správny smer…

Prichádzajú domov. „Chalani, pripravte si tašky a spať!“

„Otvoríme si šampus?“ navrhne Braňo, keď ostanú sami.

„Hm, to nie je zlý nápad. Len posúrim chlapcov, inak im to bude trvať večnosť.“

O chvíľu schádza dolu. „Je to v pohode. Adam je už v posteli, Daniel si ešte niečo počúva.“

„Poď ku mne, ty moja oslávenkyňa,“ volá ju Braňo k sebe na sedačku. „Čo s načatým večerom?“

„No, o niečom by som vedela…“ zatvári sa Ivana veľavravne a začne mu rozopínať bielu košeľu.

„Veď ešte nespia!“

„Počkáme si,“ zapradie Ivana a Braňo sa rozosmeje.

„Keď sme sa zoznámili, nevyzeralo to, že sa z teba vykľuje nynfomanka.“

Vtedy, pred takmer pätnástimi rokmi, bol Braňo riadne vyvalený, že je ešte panna. Pôsobila tak svetácky… a pritom bola úplne neskúsená. Iste, prežila dajaké tie lásočky a bozky v prítmí kina, ale nikdy ju to ktovieako nebavilo. Radšej bola s mamou alebo s Magdou…

„Hej, ty si dnes stále akási zamyslená,“ dožaduje sa pozornosti Braňo.

„Že? Asi je to tými narodeninami. Toľko sa mi toho premieľa v hlave…“

Braňo ju umlčí bozkom a rozopína jej šaty. „Chlapci,“ zamumle Ivana, tentoraz ju však Braňo ubezpečí, že už spia. Odovzdáva sa jeho rukám, ktoré blúdia po jej tele, a v ničom za ním nezaostáva. Strácajú sa vo vzájomnej túžbe…

„No, na tých tridsaťšesť si stále dobrá,“ zašepká neskôr Braňo.

„Neprovokuj!“

„Máme niečo na jedenie?“

Ivana vyvalí oči. „Veď sme boli na večeri!“

„To hej, ale potrebujem doplniť kalórie,“ žmurkne na ňu.

„Nič nemáme,“ zamračí sa Ivana. „Možno kúsok syra.“ Oblieka si župan.

„Nejdeme spať?“

„Nie… ja… ešte musím pracovať.“

„To nemyslíš vážne?!“

„Myslím. O týždeň to musím odovzdať. A mám toho ešte veľa,“ ospravedlňuje sa, samej jej to pripadá hlúpe.

Braňo to vzdáva: „Tak fajn, budem si chvíľu čítať.“

„Hneváš sa?“

„A čo by som zmenil tým, keby som povedal, že hej?“

„Ľúbim ťa,“ zanôti Ivana a ponáhľa sa do svojho kráľovstva. Stlačením gombíčka na monitore sa prenáša do iného sveta. Aj chvíľkový nepríjemný pocit, že mala zostať s Braňom, sa vytratil.

„Konečne voľný víkend!“ usmieva sa Braňo už od dverí. „Čo podnikneme?“

Daniel sa nenamáha odpovedať, chrumká pukance, oči nalepené na dajakom sci-fi seriáli, a Ivana, ktorá stojí pri kuchynskej linke a krája cibuľu, oči uslzené, zašomre: „Ja tu nie som.“

„Ale si. A krásna ako vždy. Čo varíš?“

„Mám cez víkend službu,“ spresňuje Ivana. „Vymeníme si tentoraz úlohy… Špagety s dusenými hríbmi.“

„Hm… A nemôžeš sa uvoľniť aspoň na jedno doobedie? Je tak krásne, mohli by sme ísť niekam von.“

„Nemôžem, Braňo, dobre vieš, že nie. Tak ma zbytočne nedráždi! A potom, zajtra večer príde Magda s Tomášom.“

„Nemala si ich pozývať, keď máš robotu.“

„Možno, ale mala som tie narodeniny a…“

„Ako myslíš.“

„Myslím,“ odvrkne a hodí cibuľku na rozpálený olej. Krája šampiňóny, potom jej to nedá a ozve sa: „Viem, že ti nereže Tomáš. Čo máš proti nemu?“

„Ja? Nič.“

„Prečo to nechceš priznať?! Dobre viem, ako ťa škrie, že sa Rudo s Magdou rozviedli. Je to tvoj priateľ a máš ho rád. Ale nezabúdaj, prečo sa s ním Magda rozviedla. A tiež ti asi uniklo, že to bolo pred jedenástimi rokmi! Hádam si nečakal, že zostane celý život sama.“

„Si akási nabrúsená,“ skonštatuje Braňo a berie si z chladničky džús.

„Máš pravdu, som,“ povie Ivana už miernejšie.

„Nič proti Tomášovi nemám. Len ma štve, že mu malá Lenka hovorí ocko.“

„A ako mu má hovoriť?! Žijú spolu už päť rokov. A je to práve on, kto je s ňou každý deň. Pokiaľ viem, Rudo sa s ňou nestretáva.“

„Chceš sa hádať?“

„Nie! Ale azda môžem povedať, čo si myslím!“

„Dobre, dobre… Kde je Adam?“

„U kamaráta.“

„Nezdá sa ti, že je tam častejšie než doma?“

„Nezdá.“

„Vzdávam sa,“ zasmeje sa Braňo a prisadne si k Danielovi. Ivana pozoruje, ako mu kradne pukance z misky a ako sa Daniel snaží tváriť, že mu je celkom jedno, že si otec k nemu prisadol. Ona však vidí, ako ho to potešilo…

O chvíľu sú špagety uvarené, aj hríby mäkké, nastrúha ešte eidam a zakričí: „Budeme jesť vonku?“

„Mne je to jedno,“ zahlási Braňo.

Daniel ožije. „Mám ti s niečím pomôcť?“

„Zanes von taniere a príbory. A zbehni po Adama.“

„Okej, už sa na tom pracuje.“

Ivana si prisadne k Braňovi, ktorý prepína televízne kanály.

„Na budúcu sobotu si to vynahradíme,“ povie zmierlivo. Trápia ju výčitky svedomia, ale naozaj musí pracovať. „Pôjdem, kam len budeš chcieť.“

„Na budúcu sobotu mám službu,“ zamračí sa Braňo. „Ako ospravedlnenie to však prijímam.“

„Fakt ma tlačí ten preklad. Ale s tým Tomášom mám, myslím, pravdu,“ doloží.

„Asi hej. Možno som len nainfikovaný Rudovými rečami. Je hlúpe, že sa stretávam s oboma Magdinými manželmi, s minulým aj s prítomným.“

„Hm, je to naozaj čudná situácia. Magda je moja najlepšia kamarátka, Rudo tvoj priateľ, sú naši svadobní svedkovia…“ Vzdychne. „Ale ani jeden z nás predsa nemôže za to, že sa rozviedli.“

Myslí na Magdu. Prvé manželstvo jej vydržalo len veľmi krátko… Keď sa narodila Lenka, Rudo začal piť. Zrazu, nečakane… Nikto nechápal prečo. A najmenej Magda… Bola vtedy veľmi nešťastná. Stále však verila, že je to len prechodné, že sa to zmení… Nezmenilo. Keď mala Lenka tri roky, podala Magda žiadosť o rozvod. „Už nechcem chlapa ani vidieť,“ dušovala sa. Život ju však čoskoro usvedčil z unáhlených vyhlásení. Keď sa zoznámila s Tomášom, celkom na svoje predsavzatie zabudla. A Ivana jej takmer závidela. Ale len takmer… Tomáš bol spoločenský a bezproblémový typ, každý si ho rýchlo obľúbil. A potom, čo bolo pre Magdu najrozhodujúcejšie, bol abstinent. Keď mala Lenka sedem rokov, zobrali sa. Dlho to vyzeralo, že zostanú len pri nej, pretože sa im nedarilo mať ďalšie dieťa, no pred dvoma rokmi sa im narodil malý Tomáš…

Prichádzajú chlapci.

„Tak, vážení, večera sa podáva!“

„Teda, mami, ty si sa dnes prekonala,“ pochváli ju Daniel a dáva si naložiť porciu tak pre troch.

„Snažila som sa,“ usmeje sa Ivana. „A zajtra varí ocko,“ doloží nevinne.

Braňo potichu vkĺzne do pracovne. Sleduje jej prsty tancujúce po klávesnici a pokrčené čelo, neklamná známka, že je maximálne sústredená. V starých rifliach a rozgajdanom tričku vyzerá ako dievča. Chýbajú jej už len ošúchané tenisky a basketbalová čiapka.

„Vidím, že sa ti darí.“ Pristúpi k nej a začne jej masírovať stuhnuté svaly na šiji. „Máš to celkom tvrdé. Mala by si chodievať plávať.“

Ivana sa pod jeho rukami uvoľňuje. „Hm, je to báječné.“

„Daj si pauzu. Zízaš do tej obrazovky celý deň.“

„Keď večer príde Magda s Tomášom. Koľko je vlastne hodín?“

„Päť.“

„Čože?! Už? Dopíšem ešte pár riadkov a na dnes končím. Čo robia chlapci?“

„Išli si zahrať na ihrisko basket.“

„Fajn. Napustíš mi, prosím ťa, vaňu?“

„Pre teba všetko,“ pobozká ju Braňo a opúšťa jej svätyňu.

„Povedz,“ obráti sa zrazu Ivana, „si so mnou šťastný?“

„Najšťastnejší,“ ubezpečí ju Braňo a zatvára dvere.

Ivana sa spokojne usmeje, presne to chcela počuť, a opäť sa pustí do práce. Keď takmer o dve hodiny schádza dolu, voda vo vani je dávno studená, chlapci sú už doma a pozerajú televízor a z chodby počuť Magdin smiech.

„Čaute, rada vás vidím!“ objíma priateľku aj Tomáša. „Kto je s malým Tomášom?“

„Predsa Lenka!“

„Nebojíš sa?“

„Čoho? Má štrnásť rokov, vie sa o neho postarať. Sú už po večeri, malý je okúpaný, o chvíľu ho uloží do postele. Keby niečo, tak brnkne.“

„Máte to dobre zorganizované,“ zahlási Braňo. „Dcéra ako pestúnka.“

„Robí to rada,“ povie rýchlo Magda. Príliš rýchlo. Ivane sa zdá, že v jej očiach sa mihlo znepokojenie.

„Tak fajn. Budeme sedieť vonku?“

Magda prikývne. „Je mi to vzácne. My, obyvatelia panelákov, nemáme tú možnosť. Jedine ak na balkóne, a to nie je ono.“

Usádzajú sa v prútených kresielkach, je príjemne, pofukuje mierny vánok. Ivana vybehne hore po svetre, jeden podáva Magde, Braňo nalieva domáce víno.

„Na všetky krásne tridsaťšesťročné ženy,“ dvíha pohár Tomáš a Magda sa zachichoce.

„Platí to aj pre tie o trocha mladšie?“

„No… môžeme urobiť dajakú tú výnimku.“

Večer prebieha v pohode… aj keď Ivana sa nemôže zbaviť pocitu, že Magdu niečo trápi. Teraz však nie je čas vyťahovať problémy, všetci sa dobre zabávajú.

Keď niečo po polnoci priatelia odchádzajú, Ivana sa ledva drží na nohách. V kuse zíva a teší sa na vodorovnú polohu.

„Bolo fajn, nie?“ obráti sa k Braňovi.

„Hm. Mali by sme tomu dať tú správnu bodku…“

„Neblázni! Som unavená!“

„Naozaj? Nepotešíš aspoň trocha svojho milovaného mužíčka?“

„Vyzerá to tak,“ postrapatí ho Ivana. „Nevládzem už ani hýbať rukami.“ Zvalí sa na posteľ. „Dobrú noc, láska,“ zašepká a vzápätí sa jej zatvoria viečka.

Table of Contents

KAPITOLA 1