Michael Weber

DÉMONI APOKALYPSY

Obálka Emil Křižka

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Michael Weber, 2016

© Obálka Emil Křižka, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7669-1 (epub)

ISBN 978-80-243-7670-7 (mobi)

Noc v beddingerském lese po bitvě u Wolfenbüttelu,

Německo, 19. června 1641

Matko, matičko, mámo má - tvůj syn hyne na chladné zemi...

Zlá je válka, nejhorší z nejhorších. Matko, tys porodila syna v bolesti, aby on rozséval smrt a smrt přijímal. Matko, tvé slzy bolí, když pláčeš... Každá válka je jen smrt a utrpení.

Se zuřivým pokřikem „Pomoz Marie, matko Boží“ se hnaly císařské pluky proti palbě z valů reduty těch prokletých švédských protestantských hrdlořezů a zle narazily. Past! Švédské kanóny rozstřílely překvapené útočníky ráz na ráz. Když se rozptýlila oblaka dýmu, na trávě kolem okraje lesa zůstaly bezvládně ležet utržené lidské končetiny, krvavé rozdrcené trupy, zčernalé hlavy bez majitele.

Následoval vražedný souboj muže proti muži a až po tříhodinové nemilosrdné řeži se od sebe oba nepřátelské tábory odpoutaly a císařští se dali na ústup.

„Utíkají!“ zajásali vysílení obránci reduty. Zubatá dnes měla žně, ale jich ušetřila. Na jak dlouho ještě?

„Bůh s námi!“ švédské heslo dnes mělo pravdu...

Hodinu před půlnocí se na bitevní pole vrátil švédský plukovník von Seckendorff v doprovodu několika svých mužů a plukovníka Wintera a procházeli mezi mrtvolami s plápolající pochodní. Plukovník hledal svého oblíbeného pobočníka, jenž byl nezvěstný. Muži překračovali padlé i mrtvé koně, jejichž krev zkropila bojiště. Marně. Neklidný velitel zle zaklel.

„Tak mizerně se za generála Banéra neválčilo... Škoda ho!“ ulevil si při vzpomínce na nedávné úmrtí všemi oblíbeného a schopného švédského vojevůdce po dlouhé nemoci způsobené nezřízeným alkoholismem a těžkou cirhózou jater.

Muži osvítili tváře padlých a kousek od nich zaslechli šramot. Lidské krysy se plížily tmou a okrádaly zemřelé. Naštvaný plukovník vystřelil do tmy. Zloději se dali na útěk.

„Ten ještě žije...,“ řekl muž z jeho doprovodu a sklonil se nad asi dvacetiletým mladíkem. Měl ošklivou ránu na hlavě a krvácel na hrudi i levé noze. Celé jeho tělo bylo poseto mnohačetnými zraněními, přesto se jeho hrudník tiše zvedal a srdce se bilo o život.

„Odneste ho k ranhojiči, třeba mu pomůže,“ promluvil von Seckendorff, ale tušil, že Smrtka již číhá na svou hostinu.

„K čemu to, zbytečná námaha...mávl rukou druhý švédský plukovník Valentin Winter, Prus z města Gdaňská, syn ševče.

„Fritzi, nech ho naložit, ať si Valentin říká, co chce,“ rozkázal přísně von Seckendorff.

Winter se pousmál. Desítky, stovky tu scípají a on si vybere do protivnosti nějakého bezvýznamného mladíčka. Celé houfy takových holobrádků nahnali proti císařským a nikdo jejich ztrát ani nezalitoval.

„Matko, má dobrá matko...,“ sténal s rozpáraným břichem a vyhřezlými vnitřnostmi opodál umírající císařský pěšák. Loučil se s životem plným radosti i bolesti.

Luteránský kněz se nad ním, nepřátelským katolíkem, sklonil a tiše mu šeptal do ucha svatá slova útěchy. Lidskost ani vůči poraženým protivníkům nesmí zcela vyhynout.

Vznětlivý plukovník von Seckendorff svého pobočníka té noci nenalezl. Jak doufal, bude jistě mezi zajatci u císařských a pak ho vymění za jiné zajaté nebo vykoupí.

Mužem, kterého nechal odnést do lazaretu, a tím zachránil jeho život, byl Jan Flachs. Nikdo se o jeho přežití nezajímal, také plukovník na něj záhy zapomenul - ale on se upnul k životu a s ranhojičovou pomocí unikl hrobníkovým pařátům.

Na podzim 1641 dorazil ke švédskému vojsku, rozhádanému mnoha rozepřemi mezi důstojníky a na pokraji divoké rebelie, nový generál Lennart Torstenson, velmi nemocný muž, jemuž důstojníci za zády posměšně přezdívali náš Magnus podagricus, velký podagrista. Přesto velmi schopný a cílevědomý velitel, nejlepší, jenž se ve Švédsku narodil. Rázně si zjednal pořádek, spolehlivé a potřebné bohatě odměnil, a tím jim ucpal křiklounské huby, a aby ukázal pádnou ruku a vycenil vlčí zuby, přichystal také exemplární a veřejné potrestání. Jako nejnebezpečnější rebelant byl vytipován energický a vždy neposlušný důstojník von Seckendorff, přestože se v bojích osvědčil zuřivou odvahou a úderností. Ale právě on byl tím nepokorným kverulantem podrývajícím v minulých měsících v leženích kázeň a disciplínu. Smrt mu měla být odměnou a pro ostatní varováním, že přísný Torstenson se nemazlí a zavádí řád a tvrdou kázeň.

Generál nechal do předních řad k exekuci nahnat především německé vojáky, aby viděli, jak je trestán jeden z nich, když svádí vojsko k rozvratu. Ortelem smrti byl trest zastřelení. Dle rozkazu bylo vybráno deset nejlepších střelců a ti měli nepokorného muže sprovodit ze světa.

Jedním z nich byl i Jan Flachs. V chvějících se rukou držel svou zbraň a mířil na svého záchrance. Prožil několik zuřivých bitev, zabíjel bez zaváhám, sekal a rubal nepřítele bez výčitek. Poprvé měl zabíjet proti své vůli. Zlá ironie nevyzpytatelných Sudiček.

Von Seckendorff zemřel jako vzpurný a hrdý muž. Před salvou pohlédl k nebi, tiše se pomodlil a odmítl jak útěchu od kněze, tak i pásku přes oči. Upřeně a vyzývavě pohlédl na Flachse. Poznal ho. Střílej, já neuhnu!

Jan Flachs se brzy z rána probudil a jeho mysl zasáhla vnitřní bolest.

„Matko, jako tisíce jiných tě vzývám! Zle je, zle. Mé srdce musí být kámen, má duše hluchá, abych přežil... Maminko má, tvé laskavé oči, tvá dobrotivá dlaň mě tak ráda hladila. Má mrtvá matko, nedovol, abych nalezl soucit! Soucit je smrt. Tato válka je kosa, jež slabé zabíjí.“

Již podruhé ve svém nitru stvrdil krutou přísahu, že bude neoblomný. Musí zabíjet, aby žil. Přes dvacet let se krvavou Evropou ženou démoni Apokalypsy - války, zmaru, vraždění, znásilňování, okrádání, moru i hladomoru a tisíce nemocí. Bída, odlidštění, nenávist.

Nikdo netušil, kdo Flachs opravdu je. Strašné životní prožitky, temná tajemství pohltily jeho rozporuplnou duši zlobou a milá a přátelská tvář všechny klamala. Ten nezvykle vzdělaný a bystrý muž se vydal za svou mstou.

Apokalypsu těch dní budou vypovídat jeho tajné paměti, v nichž je až sebekriticky upřímný, děsivý. Mocná Smrt je hlavním hybatelem příběhu, vládne, je na dotek. Je ortelem pro každého z nás...

Kapitola první

Z pamětí Jana Flachse alias Johanna Coppyho,

nemilosrdného a krutého muže, který měl v životě štěstí

Olomouc 1642

„Napiš jen holou pravdu, Jane. Aby potomci věděli,“ požádal mě jeden dobrý člověk.

Ano, snad to dokážu...

Narodili jsme se do krušné doby a z dětských plen jsme byli záhy vhozeni do předpeklí. Abychom si užili z plna hrdla plamenů krutosti, než zastře zrak milosrdná Smrt. Válka, jen děsivá, krvelačná válka se táhne celými našimi zmařenými životy...

Ale neděs se, příteli, nemíním ti vyprávět svůj příběh jen přes hloubku bolesti a mučednictví, bez doteků lásky, slasti a úsměvu. Jsem obdařen dvojí tváří. Nosím masku šalebné laskavosti a také nekonečné zloby. Mohu být komediantem i tragédem v jedné osobě. Jen tak jsem přežil a prožil pozoruhodný příběh s mnoha zvraty. Pokud však tě budu nudit - odlož mě! Zavři knihu, nebo ji nemilosrdně spal. Jsem jen stín, bludná duše, která odvane. Zapomeneš. Dočteš-li však až do konce, zasáhnu tě až do morku kostí... To mi věř.

Vyhnali a pronásledovali nás, toužili zlomit a pošlapat. Chtěli, abychom byli malí a bezmocní. Nikdy se jim to nepodaří - zlomit naši hrdost a zapřít svou víru! Přes mnohá tajemství tě přenesu až na dotek, abys sám prožil to, co bylo i mou každodenností. Jen tak můžeš pochopit, proč se to všechno stalo, a nebudeš míjen nemilosrdným soudcem.

V Olomouci se narodit se jménem Flachs bylo výtečným příslibem do budoucího života. Náš rod měl pevné, starobylé a poctivé kořeny, po staletí zapuštěné do úrodné a prosperující hanácké země - ze strany mé matky. Rovněž ze strany otce, jenž pocházel z dalekého Mostu, z krejčovského stavu, avšak dosti zámožného, také zbožného a přičinlivého, a jenž měl obchodní styky přes prostředníky, ač přísný evangelík, až na olomoucké biskupství. Mí předvídaví předci vydřeli svým snaživým kupectvím pěkný majetek a nadto se obohatili výhodnými sňatky, dobře naplánovanými. Jako prvorozený syn jsem se narodil v bohaté a výstavní Olomouci začátkem května roku 1616, v době, kdy bylo slyšet řinčení zbraní, troubení polnic a dusot zpěněných koní... Tyto rozvášněné okamžiky měly pro Moravu znamenat zásadní zvrat. I přes nesouhlas opatrného Karla staršího ze Žerotína se rozvášnění Moravané po ročním váhání připojili k pražskému povstání českých stavů proti císaři Ferdinandu Štýrskému, známému také jako Ferdinand II. Habsburský, jež v zemích Koruny české už rok divoce hořelo. Mnozí byli motivováni také svou protestantskou vírou, od níž byli zrazováni kardinálem Františkem Ditrichštejnem, přísným římskokatolickým kněžstvem a také ústrky hospodářskými i politickými. A zanícenou láskou k pravdě a Bohu, protože tu papeženci zaodívali nadutou velkolepostí, protestanti jen pokorou.

Krásné činy, moudrá předsevzetí, ale to pak vše v jediném listopadovém dni 1620 lehlo popelem... Nepomohla protestantská Unie, vzchopila se katolická Liga. Habsburská žoldnéřská vojska s heslem „Santa Maria“ na hlavu porazila stavovské vzbouřence na Bílé hoře a zimní král Fridrich Falcký zbaběle opustil Prahu a svůj nový lid. Vláda nad Čechami i Moravou se opět vrátila do rukou římskokatolického spolku, jehož nitky přes Vatikán tahali až z bohatého, přísného španělského Madridu. Atak země, jejíž většina obyvatel vyznávala doposud luteránskou, evangelickou a českobratrskou víru (a byla jim habsburskými vladaři i dříve odpírána a potlačována), se měla postupně, dobrovolně i násilně navracet k samospasitelnému římskokatolickému vyznání. Na zmar šla náboženská svoboda stvrzená Rudolfovým majestátem léta Páně 1609.

Dny zúčtování vítězů s poraženými nastaly. Na dlouhých třicet let...

Když lidstvo v sobě nenalezlo pokoru a pokání, vypustili jsme démony z Pandořiny skříňky a rozpoutali Peklo na zemi. My všichni.

Apokalypsa svatého Jana říká, že bylo rozlomeno sedm pečetí, což doprovázel příchod čtyř příšerných jezdců: Moru, Války, Hladu a Smrti. Následovalo troubení na sedm polnic a zkáza byla završena vylitím sedmi nádob s pohromami...

Bůh nám dal pít z poháru vína svého trestajícího hněvu. .. a ta pohroma byla strašná... Probudila se dravá šelma, Antikrist, nachové barvy, plná rouhavých jmen, o sedmi hlavách a deseti rozích. Bezmoc a Strach jsou její děti!

Jednou přijde konec světa s nadějí na lepší svět. S druhým příchodem Kristovým a dobou, v níž bude Satan spoután okovy a poražen.

Červnového dne léta Páně 1642 jsem se vracel do bohaté Olomouce, města mého narození. Mé poslání bylo tajné. Vstupem do jeho bran, po patnáctiletém odloučení, se mi zjevily nejasné střípky vzpomínek. Z města utíkalo hloupé dítě, sotva desetileté, vlečené zběsilým Osudem - a navracel se nemilosrdný muž plný zloby a žádostivý po odplatě.

Oděn do falešného roucha františkánského kněze, vzdělán ve všech nectnostech papeženské víry, jsem se jako šalebný vlk vplížil, abych byl předzvěstí jeho budoucí zkázy. Msta mi byla ostřím dýky, jež udeří. Vzali mi mou milovanou rodinu a minulost a učinili ze mě ubohého psance. Mnozí neměli v sobě milosrdenství, jen páchali zlo, jež dopadlo a pohltilo i mě.

Dny, měsíce, roky. Přes dvacet let trvající náboženské války, kdy katolíci podřezávali protestanty a ti je pak zas v odplatě vraždili bez sebemenší milosti, v nás „nelidech“ zanechaly nesmazatelné stopy. Člověk člověku byl hůře než vlkem. Nejhorší šelmou, jež po vypálené, zpustošené zemi plné nemocí, vší i moru se procházela... Ženy byly znásilňovány a rdoušeny, děti vhazovány do plamenů, muži masakrováni a kucháni jako zvěř, bez lítosti a pro zábavu najatých žoldnéřů... Hořela naše města, plenily se vesnice, vyvracely statky a vypalovala pole. Honili soužené a utiskované lidi po polích, okrádali je, mučili, dobíjeli. Duše lidská nepoznala soucit. Tlupy zbídačených a hladových lidí bez domova i naděje se ploužily lesy, následované krvavými lidožrouty, zloději a vrahouny, ve stopách nemocných a morem nakažených. Hrdinní válečníci všech táborů a korouhví se lačně brodili v lidské krvi, uchvacovali majetky, žehrali na nepřízeň Božích soudů, ale sami ztráceli soudnost. Vševládnoucí Smrt se jim stala výnosným řemeslem, za úplatu se nechávali najmout jak papeženskou, tak protestantskou koalicí. Ani číst, ani psát, ani myslet už nedokázali, jen se bezhlavě hnali za kořistí a vlastní smrtí. Zbraně řinčely, bouřily a hřměly napříč Evropou. Kvůli víře a mamonu. Svět zešílel a zhrubl. Sotva kdo už věřil vlčí krotkosti, koňskému zdraví a chlapecké nebo ženské lásce...

Jako cizinec jsem procházel městem až do brzkého stmívání, které přihnala neočekávaná bouře. Po Dolním náměstí jsem jako budoucí mstitel kráčel a prohlížel si dva výstavní domy, jež patřily našemu bohatému rodu, také dům na Střední ulici byl dříve v našem vlastnictví. Pokorně jsem poklekl u zanedbaného hrobu rodičů i mých nebohých sourozenců. Maminko má, otče, bratři... Vrátil jsem se!

Než jsem si stačil prohlédnout důvěrně známá místa, udála se nenadálá příhoda.

„Otče náš, jenž jsi na Nebesích... Svatá Maria, Matko Boží, pros za nás hříšné, nyní i v hodinu smrti naší...,“ poklekl jsem zbožně a modlil se v oděvu františkána.

Ve zvonici chrámu svatého Mořice se právě rozezvučely zvony. Velké množství zvídavých lidí přibíhalo k doširoka rozevřeným dveřím staletého kostela.

„Co se děje?“ otázal jsem se zvědavě. Není běžné, aby se tak zběsile bilo v neobvyklý čas.

Kněz dominikán exorcista vedl s sebou mladou dívku divokého vzhledu a lidé se před nimi v úleku rozestupovali. Kolem ní se šířil podivný zápach zatuchlých květin.

„Ďáblem posedlá,“ zazubil se dotázaný.

Zpěv zvonů mocně vyháněl z ovzduší chtivé ďábly toužící zasadit Hospodinu hříchem a podlostí zákeřný úder do jeho Božích úradků. Zlí duchové jsou hlaholem posvěcených zvonů vyplašeni, ačkoliv předtím spustili na Nebesích hřmění, blýskání, kruté bouře a veškeré neblahé dopuštění v divokém povětří. Dávají se s děsem na útěk, jakmile zaslechnou zvučný kostelní hlas našeho věčného Pána, a zanechají svého řádění a škod proti Božímu lidu.

„Má sestra je nevinná, je pouze nemocná...,“ vykřikla zoufale jedna z žen. Přitažlivá dvacetiletá dívka s uplakanou, ale příjemnou tváří, až mužské oko a mysl zaplavil chtíč. Svou sestřičku bránila jako trudnomyslného nemocného...

Božská Barbora a její posedlá sestra Alžběta. Usvědčená Alžběta byla prokazatelně označena za posedlou, neboť pronášela slova neznámou řečí, věděla o mnoha skrytých věcech a prokazovala nezvyklou sílu a mrštnost. Tyto zlořády nabyla jen mocí Ďábla...

„Upalte ji, čarodějnici! Na hranici s ní!“ ozvaly se v davu zlé hlasy.

Ale kněz se ohradil - on ví nejlépe, jak postižené posedlé léčit.

„Bratře, posloužíš mi pomocí?“ vytrhl mě z myšlenek hlas exorcisty.

Podle mého řeholního šatu mě měl za řádně vysvěceného církevního spolubratra.

V kostelní kapli se otec Bertrám obřadně věnoval mnohanásobnému modlení a žehnání. Před ním ležela posvěcená kniha modliteb, stříbrný krucifix, pohár svěcené vody a pohár se svěceným olejem. Kolem krku měl dlouhou hedvábnou štólu. Spolu jsme mnohokrát odříkali svatá latinská slova, jichž se Ďábel ze své podstaty obává, křižovali se a poklekávali. Jen mrazivý žár svící osvětloval chlad našich rozjitřených pocitů. Posedlá žena se kroutila, plivala kolem sebe, dštila na nás neznámá ďábelská slova, kvičela jako prase před porážkou, chrčela hlubokým hrdelním hlasem, prováděla na nás nemravné pohyby i pohledy. Jak odporná byla ve své ženské svůdnosti a nebezpečná sobě i nejbližšímu okolí. Vyrvala se mi z rukou, uhodila i druhého pomocného kněze a vztekle zařvala na exorcistu Bertáma.

„Jsi synem Lucipera, ty holý kněžský zadku..urážela divá žena svého osvoboditele.

Ten však nadále zachovával klidnou mysl a trpělivě, velmi odevzdaně se společně s námi ostatními knězi modlil a přemlouval zlého ducha.

„Odejdi z těla této nevinné ženy... Vyjdi, ve jménu Božím, zmiz!“

Také já jsem pociťoval na vlastní kůži vibrace a chlad, když se bezmocný Zlosyn vzpíral slovům vymítače a marně odolával jeho síle. Dštil další kletby, spílal nám bezbožně a sprostě hlasem hlubokým i vysokým. Kněz položil ženě ruce na hlavu a pomazal jí čelo svěceným olejem. Tvář jí rázem zrudla, tělo se zhroutilo do křeče. Vřískala, chvěla se, zvrátila prudce hlavu dozadu. Po hodině své řádění zlý duch ukončil a podvolil se mocné spirituální síle Boha.

Bertrám jí dal vypít utišující nápoj.

„Ježíši Kriste,“ vykřikla v pokoře žena a byla vysvobozena.

Ačkoliv má vlastní mise byla jiná, tento děsivý prožitek na mě mocně zapůsobil. Na okamžik jsem byl tím vším otřesen.

Jako jeruzalémský Osvoboditel duší vystoupil poté usoužený kněz s vážnou tváří před vyčkávající věřící a přestavil „novou“ ženu, již očistil od sil nečistých a navrátil do církve:

„Satan padl, a ona se oddala Bohu...“

Věřící se rozestoupili, aby všichni spatřili a pozdravili uzdravenou sestru Alžbětu v Kristu. Její vlastní sestra Barbora se k ní láskyplně vrhla a objímala ji.

„Milosrdný otce, děkuji ti za ochranu mé sestry,“ tiskla také mně v pláči a pokoře ruce dobrá panna Barbora, co předtím tisíckrát poklekala, děkovala a líbala vetché hnáty starému exorcistovi Bertrámovi za jeho milostivé dílo a vyrvání své milované sestry z područí nečisté síly.

„Ďábel vstoupil to našeho města, křesťané...,“ podotkl prorocky muž ze shromáždění.

„Nebo Švédové - ti se kvapem blíží!“ řekl tiše jiný.

Mnozí rázem lamentovali a vzpomněli starých klidných časů. Intuitivně jsem si zakryl kápí tvář. Kdyby jen tušili, jaká krysa vstoupila do města. A zanedlouho nebudu sám, čas zúčtování je blízko.

„Lépe Švejda, nežli císařský,“ osmělil se další.

„Ó ty protestantský výlupku, vlastní bys zaprodal?“ zvedl se křik plný nevole.

I po letech se mezi papeženci římskokatolické víry a novokatolíky, skrytými evangelíky, kteří převrátili víru jen naoko, vedly vášnivé spory a hádky.

Městem pak šlo za soumraku procesí plné hořících loučí a oslavovalo nábožným zpěvem a děkovnými modlitbami milosrdné dílo uzdravení posedlé skrze exorcismy zbožného otce Bertráma.

Před půlnocí jsem skončil spolu s františkánským mnichem Petrusem, upovídaným Vlámem a Bertrámovým pomocníkem, ve vykřičené a páchnoucí krčmě. Putyka nejhoršího řádu, horší již byla sotva k nalezení.

„Poraď mi, kde najde unavený pocestný odpočinek v tomto městě?“ dotázal jsem se.

„V klášteře, bratře, tam tě rádi uvidí. A rádi vyslechnou, co nového se na tomto Božím světě děje.“

Přikývl jsem.

„A víš něco o těch loupeživých Švédech? Bůh aby je zatratil!“ zaklel.

Celé město bylo plné obav z blížící se války. Moravu těchto dnů zaplavili uprchlíci ze Slezska. Švédská vojska překročila Labe u Werbenu a začala svou mohutnou ofenzívu. Torstensonovi muži obklíčili a dobyli v květnu slezský Velký Hlohov, okradli bohaté měšťany, ženy znásilnili a mnoho domů podpálili. Nad městem vzplál Boží hněv. Pak vkročili do Lehnice i Javoru a směřují na Svídnici. Lze očekávat, že se jejich nenasytné hordy brzy vydají na jih, k branám Moravy... A tehdy se i velká pyšná Olomouc, bohatá metropole, zalekla.

„Ani tak si nikdo není jistý životem i majetkem. Přízrak Satanův kráčí nocí městem! Neslyšel jsi o těch úkazech a nejhorších činech?“ dotázal se mě můj překvapený spoluhodovník, když spatřil mé rozpaky. Ale jelikož jsem byl cizinec, slitoval se nade mnou a zasvětil mě do místních tajemství.

A vyprávěl mi o několika zavražděných mladých ženách, především o těch těhotných, jimž byl z těla vyrván dosud nenarozený plod. Ďáblovo dílo. Zmínil se o podivné věštkyni, která sem nedávno dorazila z válečného Slezska a je trnem v oku pánům prelátům... O sličných paních, které činí nehezké věci, ale jejich tělo si to žádá...

„Máme tu nejkrásnější moravské děvy. In anima mia! Na mou duši!“ přísahal.

Pochopil jsem, že ani věci tělesné lásky mému společníkovi nejsou cizí, a byl mi pak mnohem bližším. Také vyprávěl o přísném a horlivém místním kazateli, jenž zavrhuje veškeré rozkoše (i ty manželské), žije jako bloud asketicky a i jeho vlastní farníci by ho nejraději prokleli... Podle tohoto duchovního ženy i v posteli mají být cudné, milovat se jen pro početí dítěte a neprožívat přitom hříšnou slast, jež je odvádí od zbožné modlitby a našeho Pána.

Rozmluvil se i o vzájemných sporech bohatých cechů, jimž nic pozemského neschází, jen skromnost a upřímná bohabojnost. Sotva jsem ho vnímal, napojen dobrým pivem a kořalkou jsem se již potácel mezi pravdou a chimérou. Ani netuším, kdy a jak mi bylo pomoženo, ale během prvních ranních paprsků jsem se probudil se ztěžklou hlavou v ubohém pokojíčku zdejšího zájezdního hostince a sám vládce dvora, načepýřený drzý kohout, mě počastoval svou zvučnou fanfárou.

„Fuj, páchne to tu jak v prasečinci!“ ulevil jsem si rozhořčeně, probouzeje se z kocoviny.

„Věř, že jsme ještě dopadli dobře. Mohli nás vyhodit na dvůr a to bychom spali mezi psími, kočičími a husími lejny..

„Kde je úcta k řeholníkům?“ opáčil jsem.

„Bratře, vítej v Olomouci, městě Boha i Ďábla. Zde jedno jsou,“ zasmál se Petrus, výřečný minorita mohutné postavy, lehce otylý. Pobožný, ale stále usměvavý společník.

Table of Contents

Kapitola první

Z pamětí Jana Flachse alias Johanna Coppyho,

nemilosrdného a krutého muže, který měl v životě štěstí

Olomouc 1642

Kapitola druhá

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola dvacátá