Zuzana Petráčková

HLEDÁM TĚ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Zuzana Petráčková, 2017

Foto na obálce © augustino

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7807-7  (epub)

ISBN 978-80-243-7808-4  (mobi)

Prolog

Ruch nemocnice pomalu utichal. Klid, který s sebou přinesla noční směna, se dále prohluboval s pokročilou hodinou. Pacienti odešli domů nebo do svých postelí. Personál se pomalu stahoval za zdi lékařských pokojů a sesteren. Čas od času se ozvalo zoufalé kvílení projíždějících sanitních vozů, ale rychle umlkalo, jakmile dorazily k oddělení akutního příjmu na druhém konci nemocničního areálu. Po chodbě se sem tam přešoural některý z pacientů, který toho byl ještě schopen.

Za dveře pokoje číslo 8 onkologického oddělení už nedolehlo ze zvuků života venku téměř nic. Byl to jiný svět. Tady i čas ubíhal jinak. Pomalu, plíživě, tak jak ho odměřovalo stereo uslzených infuzí a váhavé pípání srdečního monitoru. Nikdo nikam nespěchal. Nebylo kam. Na konci nic nečekalo, jen konec sám. Čas tu byl nejcennější komoditou, ale nevypadalo to tak. Pokoj osvětlovaly dvě lampičky, jedna nad každou z postelí, ale nedokázaly odhalit všechny jeho kouty. Rádio mlčenlivě stálo na polici a televize chyběla úplně.

„Spíte?“ ozvalo se z jedné z postelí. „Paní Marie? Spíte?“ opakovalo se po chvíli, znovu a naléhavěji.

„Teď už ne.“

„Promiňte,“ zaznělo pokorně.

„To nevadí, děvenko. Spaní teď není mojí prioritou. Navíc, když usnu teď, nebudu moct zabrat nad ránem. A čas, kdy se vyspím dosyta, se neúprosně blíží, takže opravdu nevadí. Potřebujete něco? Mám zavolat sestru?“ řekla paní Marie unaveným hlasem.

„Ne, to ne, docela to ujde. Tedy v rámci možností. Jen jsem myslela, že bychom si mohly povídat.“

„Na jaké téma by to mělo být, slečno Helenko?“ odpověděla paní Marie mile.

„To je jedno. Hlavně aby to přerušilo ten hukot v mé hlavě. Honí se mi tam myšlenky jedna za druhou. A já zrovna teď potřebuji poslouchat něco jiného než svůj vlastní strach. Jinak se změní v noční můru, a to by pak byla proklatě dlouhá noc.“ V jejím hlase byla patrná nejistota a počínající panika.

„Chápu, chaos ve vlastní hlavě se uklízí hůř než byt po silvestrovské oslavě. Ale nevím, jestli jsem ta pravá osoba. Já, stará nemocná ženská, ti mám zvednout náladu?“ reagovala pochybovačně Marie.

„No, jelikož tu nikdo jiný není, nemáte moc na vybranou, co?“ usmála se mírně ironicky Helena a pokračovala v přesvědčování. „Navíc, vy umíte tak krásně vyprávět, paní Marie. Zažila jste toho tolik, co já už nestihnu, tak mi to dopřejte. Nenechte se prosit… Prosím! Nějaký dlouhý příběh, co nám chvíli zabere. To by bylo skvělé,“ naléhala natěšeně.

„Máme přece všechen čas světa, co?“ odpověděla s pozvednutým obočím Marie a dodala: „Tak dobře. Chceš slyšet o mém životě? O kterém?“

Po chvíli ticha se nejistě ozvalo: „To myslíte obrazně, ne? Vy jste jich jako zažila víc?“

„Ovšem, děvenko. Slyšela jsi někdy termín bloudivá duše?“

„Ne. Copak to znamená?“

„To je duše, která bloudí časem bez konce,“ reagovala věcně paní Marie.

„Myslíte jako někdo nesmrtelný?“

„Ne, to ne. Neexistuje něco jako nesmrtelné tělo. Kdo by s tou mumií vydržel? Je jen nesmrtelná duše. Některá náboženství znají termín reinkarnace, ale tohle je něco víc. Nejde o to, narodit se do nového těla, ale uvědomovat si existenci životů předchozích.

Někteří šarlatáni nebo hypnotizéři tvrdí, že vás mohou dostat do minulých životů. Každý si nějak vydělává na živobytí, ne? No, možná to opravdu umí, ale já to s nimi nikdy nezkoušela. Nestojím o ničí pozornost. Já jen vím, že pouze pár duší je toho schopných při plném vědomí. A já jsem jedna z nich.

Pamatuji si na hluk a pach krve na bitevním poli. Vím, jak koptí hranice, na níž hoří ti, které sklátila morová rána. Ale vzpomínám si taky, jak nádherně voní plachetnice vozící koření z cizích zemí nebo jak krásně se rozléhají chorály po stěnách gotických katedrál. O tomhle historici většinou nepíšou. Obyčejní lidé, pachy, zvuky, to se jim do těch jejich análů nevešlo.

Mimochodem, to víš, že historii píšou vítězové? Od skutečnosti se to pak obvykle dost liší. Možná hlavně v detailech, ale ty utvářejí dějiny víc, než si všichni dovolují odhadovat.“

Namáhavě se napila ze sklenice s čajem, která stála vedle na stolku. Lehce se zamračila nad jeho louhovou chutí a pokračovala: „Měla bych ti asi nejdřív vysvětlit, jak to funguje. To, že to není první život, na to si duše vzpomene až během dospívání. Nemám to samozřejmě nijak potvrzené, ale podle mě je to proto, že fyzické tělo se musí nejdřív vyvinout, aby se tam ta duše vůbec vešla. Minimálně je to dobré i z toho důvodu, že dítě nemá dost rozumu, aby si takovou skutečnost nechalo pro sebe. Tohle vykřikovat nahlas není zrovna zdraví prospěšné. V některých dobách to byla rovnou vstupenka na hranici a i dnes vás nejspíš zavřou do blázince.

Když si nakonec vzpomenete, je to jako kopanec do břicha. Nepamatuji si všechny detaily, to by se do hlavy nevešlo nikomu. Připadá mi to něco jako zážitek z dětství. Výrazné momenty si pamatuji poměrně dobře, denní rutinu skoro vůbec. Jsou roky, které mi úplně splývají, ale jsou rozhovory, které dokážu i po takové době převyprávět skoro slovo od slova. Některé věci související s motorikou nebo koordinací smyslů jsou spíš věcí těla, a ne duše. Pamatuji se, že jsem kdysi uměla hrát skvěle na klavír, ale teď nedám ani vánoční koledu.“

Znovu se napila a navázala: „Jsou duše ženské a duše mužské. Nikdy jsem se nenarodila jako muž. Naštěstí. To bych nesnesla. Když někdo mluví o tom, že se narodil do nesprávného těla, věřím, že je to možné a že je to pro danou osobu traumatizující. Uvažuji jako žena, tak jednám jako žena. Okolí to tak přijímá a vyžaduje. Role ženy v historii byla víceméně daná a málokdy se z ní šlo vymanit. Pokud někdo tvrdí, že dnes se rozdíly mezi pohlavími stírají, není tak úplně mimo. Rozhodně to ale není bytostně zásadní změna. Dosud ještě ne.“

Marie se odmlčela a zahleděla se kamsi do ztemnělého okna. Promluvila až po chvíli: „Honí se mi toho v hlavě tolik, že nevím, kde začít.“

Helena přistoupila na tu hru a celá rozesmátá jí skočila do řeči: „Tak třeba, jak to všechno začalo.“

Příběh první

Moje vůbec první vzpomínka je, jak sedím u nohou své laskavé, krásné paní a naslouchám zasněně jejímu zpěvu. Byla jsem tehdy ještě malá holčička. Tedy spíš mladá než malá. Na svůj věk jsem byla velká až moc, proto mě také paní Sempronie pojmenovala Magna, latinsky Velká. Paní mi vypravovala, že mě koupila jako batole na trhu s otroky. Dítě beze jména nebo původu, bez rodičů, bez minulosti. Ani ten, kdo mě prodával, o mně prý víc nevěděl. Nebo nechtěl říct, usoudila paní podle toho, jak se pod jejími otázkami kroutil. Vyprávěla mi, jak jsem svého otrokáře několikrát kousla a kopla, když se ke mně choval hrubě. Schytala jsem pár ran, ale výraz v mých očích rozhodně strach nebo pokoru nenaznačoval. Byla jsem takové zubožené, ale odvážné pískle, kterého se paní zželelo a koupila ho, ačkoliv nic takového neplánovala. Když prý má paní napřáhla ruku, aby si mě odvedla, zaváhala jsem jen chvilku a sevřela její dlaň. Na odchodu jsem ještě na otrokáře vyplázla jazyk a na paní se krásně usmála. Odhaduji, že to mohlo být tak kolem roku 60 před Kristem.

Paní byla na mě moc hodná a vychovávala mě s láskou a mateřskou péčí. Rozhodně ne, jak bylo tehdy na otroka běžné. Myslím, že hlavně zpočátku to asi nebylo lehké. Z hlediska výchovy jsem byla tak na úrovni toulavého štěněte. Paní ale byla trpělivá a já se jí to snažila oplácet svou ochotou se učit a pomáhat jí. Dokonce mě naučila číst a psát. Tedy potají, aby o tom pán nebo její synové nevěděli. Byla jsem možná jen takový její mazlíček na hraní a pro zábavu, protože její manžel nebo synové byli pořád někde pryč za povinnostmi. Mně to ale nevadilo. Ráda jsem jím byla, abych její lásku oplatila a zahnala její samotu. Ráda jsem se starala o její pohodlí, oblékání, účes nebo koupel. Dost často jsem jí i předčítala.

Pokud jsem měla tehdy nějakou představu o tom, jak by měl vypadat vztah mezi matkou a jejím dítětem, bylo tomu moje pouto k paní Sempronii asi nejblíže. Nic jiného jsem stejně nepoznala. Na svou pravou matku jsem ale občas myslela. Kdo to asi byl? Kde je teď? Hledala mě? Bylo to spíš jen zbožné přání, ale vysnila jsem si, že to byla svobodná dáma, která zemřela, když mě bránila. A její dítě, tedy mě, unesli a prodali otrokářům. Druhá varianta byla, že se sama stala otrokyní a mě jí vzali proti její vůli. Na možnost, že mě vlastní matka někde odložila, nebo dokonce sama prodala, jsem odmítala pomyslet. Každopádně to byly jen čiré fantazie. Bylo mi jasné, že svoji matku už nikdy neuvidím. Byly jsme jako dvě zrnka písku v moři. Jaká je šance, že se kdy znovu potkají?

Patřila jsem k jednomu z nejvýznamnějších domů v Římě. Domácnost bývalého konzula byla vyhlášená svou pohostinností. Při obsluhování hostů jsem se zaujetím naslouchala jejich filozofickým nebo politickým rozpravám, vždy samozřejmě potají. Paní byla vážená pro svou moudrost a osvícenost a do debat vášnivě přispívala.

Bylo to vlastně krásné dětství. Plné lásky, pohodlí, lehké práce a trpělivé výchovy. Jen mě mrzelo, že mě ostatní služebnictvo nemělo rádo. Žárlili na moje výsadní postavení u mé paní a na její ochranu. Paní měla ráda okolo sebe krásné věci, a proto mě strojila do lepších šatů. Jedla jsem s ní u jednoho stolu, pokud u toho nikdo jiný nebyl. Spala jsem v přístěnku vedle jejích pokojů, a ne v křídle vyhrazeném otrokům. Chápala jsem jejich důvody a snažila jsem si nevšímat nevraživosti ostatních sloužících a chovat se k nim i nadále přátelsky. Nebo aspoň neutrálně. Moje paní byla ale v podstatě celým mým světem. Nikam jinam jsem nepatřila, nikoho blízkého kromě ní jsem neměla.

I proto jsem postupně začala mít obavy o budoucnost… A nejen o svou. Začala jsem si všímat, že moje paní stále častěji potřebuje mou pomoc při běžných činnostech. Byla pořád unavená a uléhala i během dne. Opakovaně odmítala pozvání svých přátel a zdržovala se víc doma, ve svých komnatách. Trpělivě jsem o svou paní pečovala a starala se o její pohodlí, ale její stav se stále zhoršoval. Složila jsem obětiny na domácí oltář. Věnovala jsem je Spes, bohyni naděje, a Eskulapovi, bohu léčitelství.

I paní Sempronie si nakonec musela připustit, že něco není v pořádku, a pozvala si k sobě lékaře. Vykázali mě za dveře, takže nevím, co přesně jí řekl. Ale po jeho odchodu jsem našla paní uplakanou. Na moje naléhavé a opakované dotazy odmítala odpovědět. Jen mě pohladila po vlasech a v očích měla takový lítostivý výraz. Od toho dne již nevyšla z domu a ani hosty již nepřijímala. Jedinou výjimkou byl její syn Decimus Brutus. Několikrát spolu důvěrně rozmlouvali a při odchodu na mě tak nějak podivně zahlížel. Obávala jsem se nejhoršího.

A to bohužel přišlo až neuvěřitelně záhy. Jednou ráno jsem nesla paní snídani a už se mi ji nepodařilo probudit. Odešla tiše ve spánku. Mohla jsem jí poděkovat už jen tím jediným způsobem, a to tak, že jí posloužím na její poslední cestě. Vykoupala jsem ji a převlékla. Pro slzy jsem na to skoro neviděla. Teprve pak jsem poslala pro Decima Bruta. Poprosila jsem ho, abych se mohla zúčastnit pohřbu. Sice nerad, ale dovolil.

Topila jsme se v obavách, co teď se mnou bude. Byla jsem sice otrokyní, ale uvědomovala jsem si, že skutečného života otroka jsem zůstala ušetřena. Dokážu tu změnu zvládnout? Jaký bude můj život mít smysl? Moje nejistota se však bohužel vyřešila překvapivě rychle. Je ohromující, jak se vám může zhroutit svět ze dne na den. Ještě téhož večera, po smutečním obřadu, se do našeho domu nastěhovala skoro celá domácnost Decima Bruta. Jeho manželka, paní Portie, si nechala nastoupit služebnictvo a bez milosti dobrou polovinu prodala prvnímu obchodníku s otroky, který projevil zájem ihned všechny koupit. Já jsem mezi nimi nebyla. Tu spoustu slz a křiku, když brali matkám jejich děti, Portie mlčky ignorovala. Otočila se k nim zády a odešla. Usadila se v budoáru po paní Sempronii a nechala si mě okamžitě zavolat. S hrůzou jsem se vydala pro svůj ortel.

„Tak ty jsi ten mazlíček mojí tchyně?“ nadhodila jízlivě a začala si mě zkoumavě prohlížet.

Nevypadala jsem moc jako typická Římanka, pokud se něco takového vůbec dalo definovat. Metropole rozlehlého impéria přitahovala obyvatele celého Středozemí, včetně afrických etnik. Moje vlasy se leskly jako havraní křídla, temné a husté. Má pleť měla o jeden odstín čokoládovější nádech, než bylo běžné u římských šlechtičen. Absolutně atypická byla moje ramenatá postava. Dospívající dívka, která je vyšší než průměrný dospělý muž, to se nevidí často.

„Tak Magna ti říkají? To vážně sedí. Věděla jsi, že tchyně si dala do závěti podmínku týkající se tebe? Nesmíme se tě zbavit. Gratuluji, to se ti tedy povedlo, ty intrikánko. Manžel jí to navíc musel i odpřisáhnout.“

Chodila kolem mě. Do paže mi dloubla prstem. S odporem nadzvedla jeden pramen mých vlasů.

„Nechápu tu jejich nostalgii. Obou. No, ale zdá se, že nemám na vybranou, že? Tak co s tebou?“

„Mohla bych být paní k ruce. Stejně jako jsem sloužila paní Sempronii,“ odpověděla jsem po chvilce váhání. Moc jsem z té myšlenky unešená nebyla, ale nic lepšího mě nenapadlo.

„Tak na to rychle zapomeň! Mám vlastní komornou. Ty se mě ani nedotkneš. Jsi veliká jako kobyla a určitě se tak umíš i chovat,“ cedila skrz zuby Portie. Prohlížela si mě zkoumavě dál a nahlas uvažovala: „Na druhou stranu by se to mohlo hodit. Co ještě nemám, je osobní stráž. V těchto neklidných dobách může přijít vhod. A muže ve vlastním budoáru, to si nemůžu dovolit. Jak by to vypadalo.“

Po chvíli navázala: „Hm… dobře. Rozhodla jsem. Budeš mi sloužit pro osobní ochranu. Hlavně, když půjdu ven.“

„Nechci paní odporovat, ale o zbraních nebo obranném boji nevím ani to nejmenší,“ ohradila jsem se potichu, ale pohled jsem ze země nezvedla.

„Budeš cvičit s muži, kteří slouží manželovi. Dojednám to s ním. Je to sice taková obhroublá cháska, ale tvé přehnaně uhlazené chování potřebuje trochu vylepšit. Však ona tě ta pýcha přejde,“ uchechtla se Portie ironicky.

Toho dne mi začal úplně nový život. Nebylo odvolání. Spala jsem sice i nadále v přístěnku, a ne v ubikacích, abych byla Portii na blízku a ona mě mohla kontrolovat. Ale dny jsem trávila hlavně venku na cvičišti. Dodnes mi není jasné, na co paní potřebovala stráž, když mimo dům chodila jen zřídka. Portie byla zlá, zatrpklá žena, která sama vyhledávala příležitosti, jak mi ublížit nebo mě ponížit. Uhodila mě ale jenom jednou. Vzala na mě bič a přetáhla mě přes záda až do krve. Ani jsem necekla, ale podívala jsem se na ni tak, že můj pohled plný znechucení a nenávisti nevydržela a odvrátila se. Opravdu jsem viděla v jejích očích záblesk strachu? Brzy ale pochopila, že mě nemusí sama fyzicky trestat.

Venku mezi muži to bylo ještě horší, než co mi kdy mohla sama provést. Nedokázali skousnout, že mezi ně přišla žena a že ji navíc mají něco učit. První měsíc dva jsem lezla na lůžko zbitá únavou, ale i samá modřina a krvavý šrám. Neváhali ani okamžik, aby mi uštědřili ránu, pokud jsem se nekryla dost včas. Kromě střelby lukem jsem prošla tréninkem nejdřív s tyčí, pak s dřevěným mečem zatíženým olovem. Byla to bolestivá lekce. Sama jsem musela pochopit, že to, co se mě snaží naučit, není pro mě vždy ta nejlepší cesta. Nemohla jsem mužům konkurovat v jejich síle a váze. Musela jsem najít jiný způsob, jak si svoje nedostatky vykompenzovat. Naučila jsem se ale, jak využít předností mého mladého ohebného těla. Ránu, které uhnete, nemusíte vykrývat. Cvičitele to přivádělo k šílenství, nakonec ale pochopili, že nemám na vybranou. Navíc takový trénink v pohyblivosti a postřehu neškodil ani mužstvu. Naučili se mě tolerovat, ale i tak mi dávali pořád najevo, že mezi ně nepatřím a měla bych se radši vrátit k nějaké ženské práci.

Párkrát se pokoušeli nechat mě s muži i zápasit, tedy beze zbraně. Ale tam jsem neměla vůbec žádnou šanci. Jak na mě někdo nalehl, nedokázala jsem se vyprostit. Stalo se, že mě jeden bojovník pevně přitiskl k zemi a dokonale znehybnil. Přerývavě jsem dýchala pod vahou, kterou mi tlačil na hrudník. Ruce mi držel nad hlavou. Bylo jasné, že jsem prohrála. Muž, jmenoval se Marcus, se ale neměl k tomu, aby mě pustil. Zíral na mě zblízka a ani se nepohnul. Najednou jsem ucítila na svém stehně jeho vzrušení. Překvapeně jsem se na něj podívala a pak hned na velitele. Ten asi pochopil situaci a můj zoufalý pohled a kopem do zadnice ho ze mě sklepal. Všem vzápětí došlo, co se stalo, a Marcus sklidil salvu smíchu a pár hlášek na téma jeho neschopnosti se ovládat.

„Aspoň je vidět, čím při boji se ženskou přemýšlíš,“ dobírali si ho ostatní.

V jejich hlasech ale byla znát dávka nervozity a rozpaků. Viděli situaci jeho očima? Marcus urychleně zmizel ze cvičiště. Byl to nicméně poslední pokus postavit mě do zápasu. Chlapům se do toho nechtělo a velitel neměl chuť je do toho nutit.

Pokračovala jsem dál ve výcviku boje se zbraní. Postupně jsem si vypracovala slušnou techniku a získala dobrou kondičku. Moje tělo dospělo. Stavěli mě proti komukoliv z mužů a většinou jsem obstála se ctí. Jednoho dne velitel rozhodl, že je čas na opravdový zápas s opravdovým kovovým mečem. Nasadil mě proti nejlepšímu bojovníkovi. K oboustranné nelibosti to byl opět Marcus. Měla jsem vůči němu respekt, ale nebála jsem se. Stálo mě to sice hodně potu, urážek a dřiny, ale teď už mě máloco mohlo překvapit. Postavila jsem se do bojové pozice uprostřed arény a vyčkávala. Marcus nejdřív nasadil uražený výraz, že bude bojovat zrovna se mnou. Okamžitě ale pochopil, že má jedinečnou příležitost se mi pomstít za ten výsměch, kterého se mu kvůli mně dostalo, a začal si mě dobírat: „Rozplácnu tě jako mouchu, děvenko. Co mi dáš, když tě budu šetřit a neuseknu ti některou končetinu?“

„Nevytahuj se a bojuj. Nebo mám padnout nudou z tvých keců? Opravdu odvážná taktika,“ odvětila jsem.

Marcus vyskočil jako saranče z krabičky a se vší zuřivostí na mě zaútočil. Jeho meč ale jen prosvištěl vzduchem na místě, kde jsem stála ještě před chvílí. Vrhnul se na mě znovu a zase nic. A znovu. Marcus nevypadal, že by se uklidnil, ba naopak.

„To tady tancujete, nebo bojujete?“ zařval na nás velitel.

Přestala jsem se tedy snažit uhnout a postavila jsem se jeho výpadu. Po první výměně seků mě začala brnět paže od vykrývání jeho mocných útoků. Tohle nevydržím dlouho, došlo mi. Musím uhýbat. Pokusila jsem se tedy využít setrvačnosti Marcových výpadů a pohybem do stran jsem nechávala jeho meč klouzat po tom svém tak, abych nenesla plnou váhu úderu. Při jedné otočce kolem vlastní osy se mi poštěstilo prorazit Marcovu obranu a zasáhnout ho zezadu do krku. Na poslední chvíli se mi ale podařilo stočit meč a zasáhnout ho naplocho. Kdybych to neudělala, ležela by mi u nohou jeho hlava. Takhle se tam válel jen on sám, naštěstí celý. Ta rána ho dokonale omráčila. Uvědomila jsem si to ticho, které se rozhostilo kolem nás. Povzbuzující výkřiky kolem stojících mužů se jim zarazily v hrdle. Velitel mě poplácal povzbudivě po zádech, ale jinak situaci nekomentoval.

Od toho dne se změnily dvě věci. Marcus požádal o přeložení a ostatní muži si mě přestali tolik dobírat. Vzali mě na vědomí jako rovnocenného soupeře. Ne sice jako přítele nebo partnera v boji, ale respektované nutné zlo.

Bylo to asi měsíc potom, když si mě Portie zavolala k sobě. Taková formální audience byla vcelku překvapivá. Poklekla jsem před ní a čekala, až mě osloví. Chvíli si mě se zaujetím prohlížela a měla jsem dojem, že jí obličejem projel náznak odporu.

„Tak koukám, že ses nám z jezdecké kobyly změnila v tažného koně. Máš ramena širší než lecjaký muž a svaly jakbysmet. Tím spíš to nechápu.“

Odpověděla jsem jen zmateným pohledem.

„Ty jsi nevěděla, že o tebe včera požádal jeden z manželových bojovníků? A zrovna dneska další.“

Krve by se ve mně nedořezal. Bylo běžné, že otrokyně byly dány k dispozici mužům v domácnosti. Jejich potomci pak tvořili další generaci otroků. Chovali je jako zvířata na práci. V duchu jsem se otřásla odporem. Dospěla jsem mezi muži, ale pořád jsem byla ženou s odpovídajícími tělesnými potřebami. Samozřejmě i já sama jsem přemýšlela o možnosti strávit noc s mužem. Vždyť oni se mnou bojovali často jen v bederních rouškách. Představovala jsem si, jak by to mohlo být vzrušující a příjemné. Všímala jsem si jejich vypracovaných těl. Byla jsem možná naivní, ale ne mrtvá. Zatím jsem si ale nevšimla, že by měl některý z nich zájem. Tedy kromě Marcuse. A jelikož by z takového vztahu mohlo vzejít dítě, zakazovala jsem si o něčem takovém vůbec uvažovat. Bylo by otrokem a mohli mi ho kdykoliv vzít. To nikdy!

„Tak bych tě, holčičko, ráda informovala, že jsem je oba poslala k čertu. Patříš mně a nebudu tě nikdy sdílet s nějakým špinavcem. Navíc, na co by mi byla ochranka s outěžkem, nevíš?“

Na jednu stranu se mi ulevilo, na druhou stranu ne. Nikdy? Jednou bych dítě chtěla mít, nebo aspoň manžela. Spřízněnou duši, abych se necítila tak sama. Ale s Portií jako paní se mi to opravdu nikdy nepodaří. Zůstanu tak v její přelaskavé péči do konce svých dní.

Portie na mě chvíli zvědavě zírala a nevím, co si myslí, že viděla, ale nakonec se zlomyslně usmála a řekla: „Můžeš odejít.“

Byla jsem již za dveřmi, když jsem ještě zaslechla, co Portie říká své komorné: „Ta ubohá přerostlá nicka si myslí, že jí dopřeju chlapa v posteli a dítě v náručí. Tak to tedy ne. Když ne já, tak ona teprve ne.“

Neřekla nic, co by mě překvapilo. Žila jsem v tomto domě. Věděla jsem, jak to chodí, tedy spíš nechodí, mezí Portií a jejím mužem. Leccos jsem si ale v tom okamžiku uvědomila. Pak kdo je tu ubožák? V tomhle domě nikdy štěstí nepokvete. A mně teprve ne. Tehdy poprvé jsem začala uvažovat, jak by mohl vypadat můj život mimo tyto zdi.

Pán se doma zdržoval jen zřídka. Měl své povinnosti politika a vojáka a často cestoval i mimo Řím. Paní se vždy jakoby rozzářila, když se vrátil. Sama se starala o jeho pohodlí. Pokud měli někam spolu jít, dokázala celé hodiny strávit přemýšlením, co si vzít na sebe. Hlavně aby ladila s jeho oděvem a dostatečně ho reprezentovala. Jakmile odjel, její energie jakoby zhasla a ona zase upadla do své škodolibé letargie. Před lidmi ale nedávala na sobě nic znát. Hrála si přesvědčivě na důstojnou a oddanou manželku významného muže, která je mu oporou za každé situace.

Pokud zrovna pán nikam nemusel, navštěvovali ho jeho přátelé, páni Clodius nebo Lepidus. Bývaly to bujaré pitky plné politických disputací. Mým úkolem bylo je obsluhovat, stejně jako kdysi hosty paní Sempronie. Paní posílala mě. Tu, kterou považovala jako ženu za velmi neatraktivní, a tedy bezpečnou pro ni samotnou a jejich manželství. Zbytečné obavy. Pán o mě ani pohledem nezavadil. Bez ohledu na hladinu alkoholu v jeho krvi. Pro něj bylo všechno služebnictvo jen vzduch, nutná pantomima. Podle toho, co se povídalo po městě, to ani neměl zapotřebí. Pěstoval si prý nějaké zástoje mezi vdanými šlechtičnami. Tak co by se špinil s otrokyní.

Mohla jsem ale opět naslouchat jejich rozpravám. Vůbec nic přede mnou neskrývali. Ani nebrali na vědomí, že tam jsem. Hovořili o prohnilém císařství, myšlence návratu republiky, Caesarově velikášství i o svých přívržencích nebo odpůrcích. Schůzka od schůzky byly jejich názory radikálnější a odvážnější. Nejtěžší pro mě bylo mlčet. Ale koho by zajímalo, co říkám? S paní Sempronií jsme na podobná témata často v soukromí rozprávěly, takže jsem věděla, o čem mluví, a myslela si své. Nenaplněné ambice dokážou otrávit duši rychleji než jed. Nabyla jsem dojmu, že tohle nemůže dobře dopadnout.

Jednoho rána jsem uslyšela z ložnice paní velmi hlasitý hovor. Přiběhla jsem se podívat, co se děje. V místnosti byla jen Portie a Decimus Brutus. Paní mě ale poslala pryč. Neubránila jsem se neposlouchat za dveřmi.

„Pověz mi, Decime, co se děje. Nejsem slepá, vidím to na tobě. Celou noc jsi nespal. Něco tě trápí.“

„To nejde, Portie, nemůžu ti nic říct.“

„Ale můžeš. Třeba bych ti mohla pomoct, poradit.“

„Nejde to. A už mě nech.“

„Ty mi nevěříš? Svojí ženě? Udělala jsem někdy něco, co by ti dovolilo o mně pochybovat?“

„Opravdu ne! Bude to tak lepší. Moje poslední slovo.“

„Tak já ti dokážu, že stojím za tvoji důvěru,“ řekla Portie a následovala chvíle ticha.

„Proboha, ženská! Co to děláš? Okamžitě tu dýku polož! Dobře, tak já ti to tedy povím. Ale nesmíš se před nikým prořeknout. Je to otázka života a smrti. Hlavně už toho nech a tohle si dej na tu ránu.“

Vtom jejich rozhovor přerušilo intenzivní bušení na vstupní dveře. Ihned potom vpadnul dovnitř pan Lepidus a udýchaně volal: „Decime, musíš okamžitě se mnou.“

Pán Decimus vyběhl z ložnice. Stačil mu jediný pohled na uříceného Lepida. Kývnul na něj, že rozumí jeho nevyřčenému vzkazu a hned jde. Otočil se ještě zpět k ženě a řekl: „Odpusť, Portie, musím jít. Večer ti to vysvětlím. To už snad bude po všem.“

Mezi dveřmi ještě dodal směrem ke mně: „Postarej se o svou paní. Krvácí, nevidíš?“

Paní jsem ošetřila a přinesla jí uklidňující nápoj na spaní. Rozhodně ho potřebovala. Pár hodin po tom, co usnula, jsem uslyšela venku nějaký ryk. Služebnictvo se shromáždilo u vchodu a pootevřenými dveřmi jsme vykukovali ven. Ulicí se hnaly davy lidí a mířily směrem k senátu. Vtom veřeje rozrazil náš správce. Udýchaně vyhrkl: „Caesar byl zavražděn. V ulicích vypukly nepokoje. Musíme opevnit dům.“

Za našimi zády se ozval hlas paní Portie, kterou rozruch vyhnal z postele.

„Proč bychom se měli opevňovat? Budeme slavit, zemřel tyran,“ pronesla důstojně.

„Odpusťte paní, ale římský lid Caesara za tyrana nepovažoval. Mohou se na nás každým okamžikem vrhnout.“

„Hloupost! Proč si to myslíš?“

„Má paní, promiňte mou troufalost. Vím jen, co se povídá…“

„Tak mluv!“

„Říkají, že jedním z vrahů je náš pán.“

Pak už jsem uslyšela jen tupě dunivou ránu. Ohlédla jsem se a musela jsem jít zvednout omdlelou Portii z kamenné podlahy.

Na útok na náš dům prozatím nedošlo. Pán Decimus a jeho kumpáni se vděku lidu opravdu nedočkali. Byla bláhovost, že v to vůbec doufali. Na druhou stranu to ani nevypadalo, že za svůj čin vůbec budou potrestáni. Řím sice oplakával svého Caesara, ale tak nějak potichu. Senát měl, zdálo se, situaci pod kontrolou.

Pána Decima jsem znovu viděla, když se přišel domů převléct. Byl bledý jako stěna a měl výraz štvance. Jeho šaty byly zkrvavené, ale pánova krev to nebyla. Paní Portie jeho oděv okamžitě s odporem spálila. Snažila se z pána dostat nějaké informace o tom, co se stalo a co se bude dít dál, ale on ji jen nerudně odbýval. Chvíli se s pánem přela, ale nakonec souhlasila, že se okamžitě sbalí a ještě toho dne odjede na nějaký čas na venkov. Pán potom sebral v domě všechny bojeschopné muže a rychle odešel. Ani se s paní pořádně nerozloučil.

Později toho dne šla městem zvěst, že se republikáni včetně našeho pána opevnili na Kapitolu. Tato zpráva naši nepočetnou skupinku zastihla už na cestě, u městských bran. Paní Portie, správce, vozka, pár služebných a já. V domě zůstalo jen několik lidí, aby hlídali, co jsme tam museli nechat. Vzali jsme vše, co jsme pobrali. Hlavně šaty naší paní, pánovy osobní věci, zbraně a dokumenty. Taky nějaké jídlo a přikrývky. Na voze zbylo jen místo pro paní. Seděla na truhle se zlatem a svými šperky. Ostatní šli pěšky a nesli další zavazadla. Portie převlečená do obyčejných šatů se nervózně rozhlížela kolem. Brala jsem svou roli osobní stráže vážně. Snažila jsem se pozorně sledovat okolí a být kdykoliv připravená paní bránit. Bylo mi ale jasné, že pokud by se dav dozvěděl, kdo jsme, tak by nás zadupal do prachu, bez ohledu na to, jak dobře vládnu mečem. Ale nikdo nás nezastavil. Naše anonymita uprostřed proudu lidí, rovněž prchajících z neklidné metropole, byla nejlepší ochranou.

Cestovali jsme celou noc, abychom co nejdříve dorazili do bezpečí venkovského domu, který patřil rodině paní Portie. O událostech v Římě jsme dostávali jen kusé zprávy. Situace se stále neuklidnila, vrcholily přípravy na Caesarův pohřeb. Portie byla neklidná. Celý čas jen zadumaně přecházela po domě. Chvílemi se zapomínala a chovala se ke mně docela mile. Nejistá budoucnost dělá s lidmi divy.

Table of Contents

Prolog

Příběh první