Jana Klimečková

Kočárová cesta

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jana Klimečková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017;

ISBN 978-80-243-7803-9  (epub)

ISBN 978-80-243-7804-6  (mobi)

Prolog

Děj románu se odehrává v časech, kdy se ve vídeňských barokních palácích pořádaly plesy a panstvo tančilo menuet, sarabandu a řadové tance. Vídní zněly Gluckovy opery, Haydnovy symfonie a mladý Mozart se ucházel o přízeň císařského dvora.

Pánové v bohatých stříbrných parukách, aksamitových kabátcích s krajkovými fiží pod krkem, v bílých punčochách a střevících s brilianty se klaněli před dámami, které se vznešeně pohybovaly v nádherných krinolínách vyšívaných zlatem. Důstojně, jak stanovila etiketa, pokyvovaly hlavami s věžovitými účesy, zkrášlenými květinami, peřím a stuhami. Perly a náhrdelníky poseté drahokamy zdobily jejich kyprá bělostná hrdla. Rýžová moučka jim opadávala z tváří do záhybů sametových pelerín, vůně pižma se nesla prostorem.

Byla to doba, kdy nádhera baroka přecházela v ještě větší nádheru zjemnělého rokoka. Během opulentních hostin roznášeli lokajové na stříbrných mísách exotické lahůdky a do pohárů z benátského skla dolévali šampaňské. Pro urozené panstvo se pořádaly hony, zahradní slavnosti či galantní vyjížďky. Císařské ekvipáže s velkou pompou projížděly pod slavnostně vyzdobenými branami měst, zatímco kola lehkých kočárů šuměla v písku udržovaných cest francouzských zahrad. Poštovní dostavníky zvané diligence křižovaly císařské silnice a kurýři s bílým peřím na klobouku cválali v sedlech koní stovky mil, aby doručili důležité depeše na panovnické dvory.

To byl jeden svět, svět bohatých a mocných. Svět, kde člověk bez hraběcího titulu s nejméně šestnácti historicky doloženými předky a bez znalosti etikety a tuhého španělského ceremonielu neměl co pohledávat. A pak tu byl ještě jiný svět, svět těch, jejichž povinností bylo panstvu sloužit.

Byli to komorníci, komorné, lokajové, dveřníci, kurýři, vozkové a podkoní, kuchaři a kuchtičky, švadleny, pradleny a také laufři v honosných livrejích, běžící před kočárem panstva, a řada dalších, kteří se starali o potřeby a pohodlí svých pánů. Bez nich a jejich každodenní práce by svět bohatých a mocných nemohl existovat.

Ale jaký byl svět služebnictva?

V archivech nalézáme informace o panovnických a šlechtických rodech, o hospodaření na jejich panstvích, záznamy o rodinných vztazích, o sňatcích, o zálibách i chorobách panstva, můžeme si přečíst jejich deníky i korespondenci, zprávy z kavalírských cest i o hrdinství na válečném poli. Ale o sloužících nenajdeme v historických análech téměř nic. Poddaní, ani ti ve vyšších službách, neměli čas psát si deníky ani udržovat pravidelnou korespondenci, a pokud cestovali, tak jedině jako doprovod panstva.

Na pozadí skutečných historických událostí poodhalíme roušku každodenního života tisíců sloužících, všech těch, kteří službu vrchnosti a císařskému dvoru považovali za životní štěstí. Seznámíme se s jednou z nich, komornou Grétl, která jako patnáctiletá opustila domov, aby sloužila Její Výsosti kněžně a později Jejímu Veličenstvu císařovně. Během služby poznala přátelství, lásku i ponížení, zažila naději i zklamání…

1. Návrat domů

Vltava se třpytila ve vycházejícím slunci, když u jednoho z domů, kousek od zbraslavského rynku, zastavil čtyřmístný pivovarský kočár. Vozka se znakem pivovaru na kabátci dostal příkaz odvézt rodinu štolby, svého dosavadního šéfa, na Staré Město pražské ke stanovišti poštovních dostavníků, diligencí. Prý jde za lepším, stěhuje se i s rodinou někam do Polabí. Vozka tomu rád není, ve štolbovi ztrácí dobrého šéfa, koním i lidem rozuměl, ale co se dá dělat? Uctivě otevřel dvířka kočáru, lehce se panstvu uklonil, pak napomenul děti, aby se nestrkaly, pro všechny je místa dost. Usadil se desetiletý Franti, pak o dva roky mladší Mimi, šestiletý Martin, nakonec nastoupila i jejich matka a její muž jí podal ročního Josífka. Dozadu připevnili dva cestovní koše, oba muži se usadili na kozlíku, ozvalo se zapráskání biče a kočár vyrazil ku Praze. Koně klusali známou cestou podél Vltavy, předjížděli těžké formanské vozy, za okénky se míhaly chalupy krčící se jen kousek od řeky a přívozy tak podobné tomu jejich zbraslavskému. Za dvě hodinky zaduněl pod koly kamenný most a vůz zastavil na Starém Městě, stanovišti poštovních dostavníků. Děti nedočkavě seskákaly dolů, opatrně, s Josífkem v náručí, sestoupila i jejich matka. Vozka sundal koše a popřál jim šťastnou cestu.

Dostavníky najížděly, postilióni vytrubovali, až konečně jeden z nich vytroubil trasu přes královské město Kolín, Horu Kutnou a komorní město Pardubice. Usadili se pohodlně na lavicích, vždyť pojedou celý den, dlouhých čtrnáct mil. Markéta několik nocí před cestou špatně spala, není lehké vracet se po dvaceti letech do míst svého dětství a raného mládí. I její dvě nejstarší děti, Franti a Mimi, nemohly poslední noc dospat, pro ty byla cesta velkým dobrodružstvím, na jejímž konci očekávaly všechno, o čem jim matka vyprávěla od chvíle, kdy postilión dovezl dopis od jejího otce, hajného. Dopis, ve kterém je zval na zdechovské panství Paarů. Tam budou teď bydlet, chodit do školy, do kostela, poznávat nové kamarády, prý i po zámeckém parku se proběhnou, vždyť jejich otec bude panským štolbou.

Dostavník ujížděl ke Kolínu, mezi keři se zaleskla řeka.

„Vltava! Podívejte, Vltava,“ vykřikla Mimi.

„To není Vltava, to už je Labe,“ zjihla Markéta. Labe, co vody jím proteklo od doby, co u něho byla naposledy? Náhle se jí vybavilo nedělní odpoledne, je horko, jak babička říkávala „hic až mouchy padaj za letu“, a ona sedí s otcem a bratrem v kolesce tažené jejich hnědkou, a jedou navštívit hajného v kladrubské oboře. V mělké vodě dovádějí děti čeledínů z hřebčína, stříkají po sobě a piští. Markéta, tehdy čtrnáctiletá, se vysvlékla do přešité, ale přesto hezké spodničky. Babička jí kolem výstřihu a dole na suknici naháčkovala krajku. Není škoda takovou nádheru máchat v labské vodě? zaváhala. Co tomu řekne matka, nebude se zlobit? Pak přece jen vstoupila do vody. Kdy se jí zase naskytne možnost vykoupat se v řece? Plavat uměla, s dětmi zámeckého služebnictva se chodily koupat do rybníku v parku. Ale co je stojatá voda rybníka proti řece? Plavala po proudu, spodnička ji nadnášela. Než dojeli ve vedru domů, stačila na ní naštěstí uschnout, a tak matka nic nepoznala. Kdo ví, možná že ji ještě najde někde na dně truhly v babiččině komůrce. Babička přece nikdy nic nevyhodila. Ale bude se jí ještě líbit? Co krajek, co šustivého hedvábí, brokátu či sametu prošlo jejíma rukama za léta služby u vrchnosti, u dvora…

Bože těch let! Tenkrát to bylo poprvé a naposledy, co se vykoupala v Labi. Od té doby už do žádné řeky nevstoupila, a že jich na svých cestách viděla! V kočárech služebnictva se s panstvem kodrcala podél Rýnu, Innu, Sieny, Bodamského i Ženevského jezera. Mnohokrát ujížděli po březích Dunaje, i po jeho vlnách ji nesla zlatobílá císařská lodice. A jednou jedinkrát se i v moři vykoupala a okusila slanou vodu u přístavu Terst.

Poštovní dostavník projížděl lesy od Nových Dvorů, blížil se k vrchu Strážník. Nic se tu nezměnilo, napadlo Markétu. Strážník se svými temnými lesy je tu stále, když si vzpomenu, jak jsem se těch lesů bála, a nejen já, ani dospělí tu nebývali v bezpečí. Do zdechovských lesů začínajících Strážníkem a končících u novodvorského panství, se od nepaměti stahovali lapkové, mordýři a utečenci od armády, všichni ti, kteří se báli práva. V dětství slýchávala, jak tu císařští během třicetileté války naháněli dezertéry. Ale zdechovské lesy také chránily obyvatele okolních vsí, když krajem táhli Švédové, Prušáci, Sasové a Bavoři. Strážník, ten by mohl vyprávět, i bludaře ukrýval, když propadli kacířství, i chasníky, když je po okolních vsích verbíři chytali pro císařskou armádu. No, to už nehrozí, násilné verbování zakázala už císařovna. Kdo se chce dát naverbovat, musí přijít sám. Chytat mládence jako zvěř, svázat je, opít a navléci do bílých kabátců? To už se nesmí. Co všechno asi Strážník viděl? Kdo ví, možná i nyní se tam někde ukrývají nebezpeční lapkové. A stejně jako před lety, kdy tudy čas od času projížděla s otcem, i teď si Markéta přála, aby ze sevření mohutných stoletých stromů byli co nejdříve pryč. Stromy se náhle rozestoupily a konečně uviděla věž zdechovského kostela… Co mě tam jen čeká?

Dostavník zastavil u zámeckých vrat, právě když začalo zvonit klekání. Bratr s koleskou už na ně čekal. Poznala ho okamžitě, i když spíš srdcem než dle vzhledu. Jak zmužněl, blesklo jí hlavou. Aby taky ne, vždyť tenkrát mu bylo sotva čtrnáct. Objali se, ucítila z něho tentýž tabákový odér, jaký si vybavuje z otcova objetí. Nepřevzal jen službu panského hajného, ale nejspíš i otcovu vášeň – kouření.

2. Komorná paní kněžny

Zprávu, že vrchnost přijede na Zdechovice, doručil postilión správci den před Nanebevzetím Panny Marie. Všichni panští úředníci to více méně očekávali. Proslýchalo se již delší dobu, že majitelé panství, hraběcí rod Paarů, jeden z významných a bohatých rodů v císařství, bude povýšen do knížecího stavu. Přesto list s oznámením, že se tak stalo a že panstvo přijede, zapůsobil jako blesk z čistého nebe. Nebude to totiž obyčejná vrchnostenská návštěva spojená s vizitací panství, tentokrát se jejich pobyt ponese v duchu oslav této významné události. Pan hrabě, teď už tedy kníže, tu bývá častějším hostem, přijíždí i několikrát do roka, ale paní kněžna ho málokdy doprovází. Nyní přijedou oba, připraven musí být i její apartmán a také hostinské pokoje pro návštěvy. Lokajové dohlížejí, aby se pokoje panstva jen leskly, a také se připravují komůrky a čeledník pro jejich služebnictvo. Zámecký personál, přestože bude mít po celou dobu návštěvy mnohem víc práce, se na tu událost těší. Vždyť se od sloužících, kteří s panstvem pobývají ve Vídni a jezdí s ním po světě, dozvídají tolik nového. Paarové mají mnoho majetků v Čechách i v Rakousích a pan kníže jezdí na hony do Uher, do Haliče a jako nejvyšší říšský dvorní poštmistr dělá vizitace po všech říšských zemích. A paní kněžna? Ta doprovází habsbursko-lotrinské princezny k evropským dvorům. Císařovna má k jejich paní kněžně velkou důvěru, takový doprovod by nesvěřila jen tak někomu. Vždyť bez paní kněžny by se arcivévodkyně nemohly ani provdat.

Markéta chodí dvakrát týdně předčítat paní správcové, té slábne zrak a čtení ji unavuje. Že si vybrala zrovna ji, není náhoda. Markéta je její kmotřenka a také je dcerou hajného, holku z podruží by si do svého pokoje jen tak nepustila, nehledě k tomu, že děti statkových čeledínů neumí číst ani česky, natož v němčině. Paní správcová však dnes čtení připravené neměla, Markétu vítala s obkladem na čele, je nevyspalá, starosti se na ni jen valí. Místo knihy jí podala list od hofmistra z Vídně, v záhlaví byl paarovský erb a knížecí korunka.

„Přečti to, Gréto, česky i německy, abych si to dobře zapamatovala,“ požádala a Markéta četla: „Svaté říše římské kníže von Paar, svobodný pán na Hartbergu a Krottensteinu, pán panství Bechyně, Kardašovy Řečice, Zdechovic, Jeřic, Veselí a Vršovic v Čechách, dále Hartbergu a Steinu ve Štýrsku, velkokřižník řádu svatého Štěpána, Jeho královského apoštolského Veličenstva skutečný tajný rada, komoří, nejvyšší říšský dvorský poštmistr a vrchní poštmistr v dědičných zemích.“ Paní správcová to chtěla číst ještě a ještě, prý aby to uměla jako otčenáš. Pak si povzdechla:

„Těch starostí, té práce. Bože, co nás to čeká? Jen těch hostů co tu bude! Knížecí titul ale panstvo oslavit musí, hofmistr už poslal, na co se nesmí zapomenout. Vezmi papír, budu diktovat.“ A Gréta psala: slavnostní osvětlení zámku a francouzské zahrady, výzdoba glorietu, chvojí a uvítací nadpis na hlavní bránu, květinová výzdoba koridoru i velké jídelny, čalouny, koberce, náčiní, svícny, stříbrný kříž, kuchař znalý francouzské kuchyně, hudebníci a tanec, balet, divadlo, jiné kratochvíle…? Pak se zamyslela:

„Koho si asi panstvo pozve? Určitě to budou Chotkové, těm patří Nové Dvory, Thun-Hoheisteinové z Choltic a jejich příbuzní z Žehušic, rodina knížete Kinského z Chlumce, knížete Auersperga, vlastníka žlebského panství, …, hejtman pardubického komorního panství a také hejtman čáslavský a chrudimský tu nejspíš budou. Mají od císařovny nařízeno kontrolovat dodržování robotního patentu. U nás patent ctíme, ale i tak se vyplatí si hejtmany předcházet. Určitě pozvou i štítmistra z hřebčína z Kladrub, ten nepatří mezi nejvyšší panstvo, ale být s ním zadobře se vyplatí, dává souhlas k zapouštění našich klisen plemennými hřebci. Jo, a to nejdůležitější! V těch dnech přijede na vizitaci císařského hřebčína nejvyšší štolba z Vídně, pán von Dietrichstein, toho panstvo pozve určitě, to je velký oblíbenec císaře Josefa.“ Zatímco paní správcová se dnů příštích obávala, Markéta se na ně těšila.

Pan správce nařídil, že všichni zámečtí zaměstnanci i jejich dcery, tedy i Markéta, budou pomáhat při úklidu a pod vedením kuchařů a cukrářů připravovat panstvu lahůdky. Jen aby mě nestrčili do kuchyně, tam to smrdí česnekem a cibulí, paní správcová se jistě přimluví, abych mohla v cukrárně míchat sladké těsto a krémy, tam voní vanilka a skořice…, uvažovala Markéta. Určitě bude potřeba posílit i obsluhující, nemůžou všechno odběhat jen dva lokajové a jejich pomocníci. A už se viděla, jak nosí nazdobené porcelánové mísy, stříbrné náčiní, křišťálové sklenice. Možná ji někdo z urozeného panstva i osloví. No co, německy mluví dobře, vždyť i paní správcová říká, že má dobrou výslovnost a sametový hlas, nemusela by se stydět otevřít pusu. Proč mě asi otec posílal do farské školy? Tenkrát se tomu všichni divili. Holku! Na té přece nezáleží, vdá se, nepůjde do vyšších služeb. Otec ale trval na svém, jsem dcerou hajného, jsem z lepšího, co kdyby si mne vyhlédl některý vyšší sloužící nebo úředník, třeba písař, adjunkt, či inspektor… Mezi vyšším služebnictvem se čeština nenosí, proto jsem se učila spisovnou němčinu. Teď se mi to všechno bude hodit. Obléknu si zámecký stejnokroj, sukni z jemného indického plátna, živůtek s bílým krejzlíkem, bílou krajkovou zástěru a do vlasů mi babička uháčkuje tu nejhezčí čelenku. Uvidím všechnu tu panskou nádheru zblízka, možná se na mne podívá i některý z těch vysoce postavených pánů, kteří bývají hosty u vídeňského dvora…

Byl pátek, Markéta předčítala Vídeňské dvorské noviny. Postilión je přivezl včera. Paní správcová se na ně vždycky těší, jsou tam ty nejčerstvější zprávy, ale tentokrát se nedokázala soustředit. Z ničeho nic se zeptala:

„Co myslíš, Gréto, jak bychom měli vyzdobit hlavní zámeckou bránu? Napadlo mě, že byste to mohli udělat vy mladí. Řeknu o tom lokajovi Johanovi. Chvojí by dovezli z lesa a teď je v zámeckém parku plno kytek…“ Markéta ožila:

„Mohly by se chvojím obtočit sloupy u zámeckých vrat a nahoře by byl vítací nápis, v modré a zlaté, v barvách jejich erbu.“

„A víš ty co?“ pokračovala paní správcová. „Tvoje babička by mohla všem holkám, které se budou motat kolem panstva, uháčkovat stejné čelenky do vlasů, aby to nebylo každý pes jiná ves, a stejné krajkové okruží pod krk. Babičku ke mně po klekání pošli, mám nové vyšívací příze. Chci vyšít roušku na monstranci do zámecké kaple, slíbila jsem to panu faráři, ale něco si tu vybere i ona.“ Markéta už neměla stání, správcová ji tentokrát propustila dřív, musí přece letět za babičkou, musí jí všechno povyprávět.

Nedošla ani ke kočárové cestě zvané „kočárovka“, která vede od zámku k jejich hájence, když u ní zastavil nový zámecký adjunkt. Seskočil z koně a ptal se po jejím otci. Dostal od lesního příkaz objet všechny tři panské hajné a domluvit s nimi odstřel zvěře pro nadcházející návštěvu vrchnosti. Jestli je otec doma, to nevěděla, ale slíbila, že mu vyřídí, aby se u lesního zastavil. Adjunkt z ní nespouštěl oči, jeho obdivné pohledy jí neušly ani dřív, když v nějaké lesní záležitosti přicházel k nim domů. Teď, asi aby ukázal svoji důležitost, začal vypočítávat, kolik bude třeba odstřelit jelení zvěře, také nějaké zajíce a bažanty, aby bylo co dát panstvu na stoly. Markéta se na oplátku pochlubila, že bude spolu s ostatními pomáhat v zámecké kuchyni a také s obsluhou hostů, její babička bude rychtovat nové čelenky a krejzlíky pro zámecký personál. Galantně dodal, ona žádnou parádu nepotřebuje, i bez čelenky a krejzlíku bude nejkrásnější ze všech, už pro ty krásné sametové oči… Takové nemá žádná jiná na tomhle panství. Cítila, že se červená, ale to už docházeli k babiččině chalupě. Adjunkt scvakl předpisově podpatky, rozloučil se a vyšvihl do sedla.

Další odpoledne se Markéta přehrabovala v přízích, které babička donesla od správcové. Všechny byly krásné, ale babička rozhodla, že k modré barvě uniformy se hodí jen bílá. Vzala háček, párkrát nahodila a uháčkovala bílou kytičku velikosti dětské dlaně.

„A ještě lístečky kolem uháčkujte a mezi ně řetízek s uzlíkem na konci coby poupátko a ještě…“ Babička obrátila oči v sloup. Ví ona, co dá taková čelenka práce a kolik že jich musí umotat?

„Paní správcová říkala, že stačí patnáct dvacet,“ uklidňovala ji Markéta.

„No však, to není zrovna málo.“ Markéta se rozhodla jí s nimi pomoci. Háčkovat, plést i vyšívat umí už od nějakých pěti let a její mladé nápady jsou lepší než ty babiččiny. Od krajkářky se přece i paličkovat naučila, teď se bude všechno hodit. Pomůže s čelenkami a paní správcová ji bude vychvalovat nejen pro její předčítání, ale i pro její šikovné ruce.

Bylo teplé odpoledne babího léta, když seděla Markéta s babičkou na lavici pod ořešákem a háčky jim v prstech jen kmitaly. Čelenky i krejzlíky byly konečně hotové a paní správcová nešetřila chválou.

Krajem se brzy rozneslo, jaká sláva se na Zdechovicích chystá, a za správcem začali přicházet muzikanti, komedianti, kejklíři, polykači ohně i jasnovidci a nabízeli své služby. Jeden medvědář dokonce přitáhl na řetězu vypelichaného medvěda a dožadoval se vstupu do zámku. Je přece samozřejmostí, že významné panské sešlosti nekončí jen hodováním, na programu bývá i tanec a jiné kratochvíle. Menuet, sarabandy i urozené řadové tance, které vrchnost tak ráda tančí, potřebují hudbu. Správce na doporučení z novodvorského panství vzkázal pro kapelu z Kutné Hory. A právě v čase, kdy Markéta předčítala paní správcové, přijel na zámek principál kapely a s ním mužík, který se představil jako Francois, taneční mistr. Bylo na paní správcové, jestli využijí i jeho služeb, a tak Markétu pozdržela, potřebovala její radu. Francois ukazoval obrázky z nabídky svých představení. Roj elfů a víl tančí po trávníku, jinde plaché nymfy vykukují mezi keři, čekají na Adonise, pod stromy přechází Pan s průvodem satyrů, Psyché se probouzí polibkem Erotovým, Orfeus unáší Euridiku z podsvětí. Francois nad obrázky rozvíjel své představy, vžíval se do jednotlivých rolí, křepčil po komnatě a ujišťoval správcovou, že vše nacvičí a předvede panstvu. Nakonec vybrali pantomimu „Zlaté jablko“ o Paridovi a třech gráciích. No to bude něco! A na vše se budou, vedle zámeckých hostů, moci podívat zpovzdálí i lidé ze zámku a z okolí, těšila se Markéta.

Table of Contents

Prolog

1. Návrat domů

2. Komorná paní kněžny