Michael Robotham

Střepy

Originální název: Shatter

Vydáno u Sphere, Londýn 2008

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Bookwrite pty 2008

the moral right of the author has been asserted.

All characters and events in this publication, other than those clearly in the public domain, are fictitious and any resemblance to real persons, living or dead, is purely coincidental.

All rights reserved.

translation © Alexandr Neuman, 2017

Foto na obálce © Gail Johnson

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7783-4 EPUB

ISBN 978-80-243-7784-1 MOBI

Marku Lucasovi, v první řadě příteli

PODĚKOVÁNÍ

Tento příběh byl inspirován skutečnými událostmi ve dvou zemích, ale nezakládá se ani na jedné z nich. Nebylo by možno jej vyprávět bez Davida Hunta a Johna Littlea, kteří pro mě byli nenahraditelní při vyhledávání podkladů. Mezi další lidi, kteří mi ochotně odpovídali na otázky a sdíleli mé nadšení, patří Georgie a Nick Lucasovi, Nicki Kennedyová a Sam Edenborough.

Jako vždy jsem zavázán svým editorům a jejich týmům, Stacy Creamerové z Doubleday US a Ursule Mackenzieové v Little, Brown UK, stejně jako Marku Lucasovi a všem ostatním z literární agentury LAW.

Za opakovanou pohostinnost děkuji Richardovi, Emmě, Markovi, Saře a jejich dětem. Musím se zmínit také o těch svých – Alex, Charlotte a Belle, které mi rostou před očima přes veškeré mé prosby, aby se nijak neměnily.

V neposlední řadě děkuji Vivien, své shromažďovatelce podkladů, recenzentce, čtenářce, terapeutce, milence a manželce. Slíbil jsem jí, že jednoho dne najdu ta pravá slova.

Spánek rozumu plodí nestvůry.

Francisco Goya, Rozmary

Lichotek má plná ústa, ale v srdci válku. Hladší nad olej jsou jeho slova, ale jsou to vytasené meče.

Žalmy 55:21

Existuje takovej okamžik, kdy všechna naděje vymizí, veškerá pýcha se ztratí a s ní všechna očekávání, všechna víra, všechna touha. Ten okamžik je můj. Patří mi. Tehdy zaslechnu ten zvuk, zvuk, kdy se láme mysl.

Není to hlasitý křupnutí, jako když se zlomí kost nebo páteř, nebo jako když praskne lebka. Není to ani nic tak jemnýho a vlhkýho, jako když puká srdce. Je to zvuk, kterej tě přivede k zamyšlení, kolik bolesti člověk vlastně vydrží, zvuk, kterej vzpomínky roztříští na střepy a propojí minulost s přítomností, zvuk tak vysokej, že ho můžou slyšet jenom pekelní psi.

Slyšíš to? Někdo leží schoulený do klubíčka a tiše pláče do nekonečný noci.

1

Univerzita v Bathu

Je jedenáct ráno, konec září, a venku lije jak před potopou světa. Na hladinách řek plavou mrtvé krávy a na jejich nafouklých tělech odpočívají ptáci.

Posluchárna je plná. Řady sedadel se zvedají v mírném úhlu a po obou stranách sálu stoupají vzhůru schody, mizící ve tmě. Mí posluchači jsou bledí, mladí a vážní, bojují s kocovinou. „Prvácký týden“ je v plném proudu a mnoho z nich svedlo lítou duševní bitvu – mají vůbec jít na jakoukoli přednášku, nebo se radši odebrat do postele? Ještě před rokem chodili do kina na filmy pro puberťáky a rozsypávali kolem sebe popcorn. Teď žijí daleko od domova, opíjejí se dotovaným alkoholem a doufají, že se něco naučí.

Jdu doprostřed pódia a chytám se pevně řečnického pultu, jako kdybych měl strach, že přepadnu dopředu.

„Jmenuji se profesor Joseph O’Loughlin. Jsem klinický psycholog a budu vás provázet tímto úvodním kurzem behaviorální psychologie.“

Odmlčím se a mrkám do oslňujícího světla. Nečekal jsem, že budu nervózní z toho, že mám opět přednášet, ale teď si najednou nejsem jistý, jestli vůbec mám nějaké znalosti a informace, které stojí za předání. V uších mi pořád zní rada Bruna Kaufmana. (Bruno je šéfem oddělení psychologie a je pro tuto roli vybaven dokonale teutonským jménem.) Řekl mi: „Nemůžeme je naučit nic, co by jim mohlo být jakkoli k užitku v reálném světě, starouši. Naším úkolem je poskytnout jim detektor kravin.“

„Cože?“

„Když budou tvrdě dřít a budou trochu používat zdravý rozum, naučí se poznat, když někdo kecá úplný kraviny.“

Bruno se rozesmál a já se k němu ke svému překvapení přidal.

„Běž na ně zlehka,“ dodal. „Jsou zatím pořád nedotčení, svěží a dobře živení. Ode dneška za rok ti budou říkat křestním jménem a myslet si, že už vědí všechno.“

A jak se to dělá, jít na ně zlehka, chtělo se mi zeptat. Jsem tady taky nový. Zhluboka jsem se nadechl a začal jsem znova.

„Proč uhlazený absolvent vysoké školy v oboru památková ochrana měst narazí s dopravním letadlem do mrakodrapu a zabije při tom tisíce lidí? Proč kluk, kterému ještě není ani patnáct, pokropí školní dvůr kulkami ze střelné zbraně, nebo proč dospívající matka porodí na záchodě a nechá dítě v odpadkovém koši?“

Ticho.

„Jak se srsti zbavený primát vyvinul do živočišného druhu, který vyrábí jaderné zbraně, sleduje v televizi reality show Big Brother a klade si otázky, co to znamená být lidská bytost a jak jsme se tu octli? Proč pláčeme? Proč jsou některé vtipy legrační? Proč věříme nebo nevěříme v Boha? Proč nás vzrušuje, když nám někdo cucá prsty u nohou? Proč máme potíže zapamatovat si některé věci, a přitom nemůžeme z hlavy dostat tu protivnou píseň Britney Spears? Co způsobuje, že milujeme nebo nenávidíme? Proč se od sebe navzájem tak lišíme?“

Dívám se do tváří v prvních řadách. Zaujal jsem je.

Alespoň na okamžik.

„My lidé se studujeme už tisíce let. Vygenerovali jsme bezpočet teorií a filozofií, úžasná umělecká a technologicko-inženýrská díla, přesto jsme se za celou dobu dozvěděli jen tohle.“ Zvedl jsem ruku s palcem a ukazováčkem vzdálenými jen pár milimetrů od sebe.

„Jste tady, abyste se dozvěděli něco o psychologii – vědě zasvěcené lidské mysli, vědě, která se zabývá poznáváním, vírou, pocity a touhami, té nejméně prozkoumané vědě na světě.“

Má levá ruka se mi u boku začala třást.

„Všimli jste si?“ ptám se a zvedám problematickou končetinu. „Občas to dělá. Někdy mám pocit, že má svou vlastní mysl, což je ovšem samozřejmě nemožné. Mysl nesídlí v ruce nebo noze. Rád bych vám všem položil otázku. Do ordinace vejde žena středního věku. Je pečlivě upravená, na první pohled vzdělaná, distingovaná. Najednou zvedne levou ruku, popadne se za dýchací trubici a vší silou ji sevře. Zrudne ve tváři. Vyvalí oči. Dusí se. Pravá ruka jí jde na pomoc. Snaží se rozevřít prsty levé ruky a odtáhnout ji od krku. Co byste udělali?“

Ticho.

Dívka v první řadě nervózně zvedá ruku. Má krátké zrzavé vlasy, v nadýchaných pramenech poletující podél jejího štíhlého krku. „Provedeme celkovou anamnézu?“

„Není třeba. Nikdy neměla žádnou duševní chorobu.“

Zvedá se jiná ruka. „Je to sebepoškozování.“

„Ano, ale ona se neškrtí dobrovolně. Je to proti její vůli. Nepříjemné. Chce, abyste jí pomohli.“

Silně nalíčená dívka si dává rukou vlasy za ucho. „Třeba chce spáchat sebevraždu.“

„Její levá ruka chce. Její pravá ruka s tím ale evidentně nesouhlasí. Je to jako komická scénka od Monty Python. Občas si musí levou ruku přisednout, aby ji udržela pod kontrolou.“

„Je depresivní?“ ptá se mladík s výraznou, „cikánskou“ náušnicí a nagelovanými vlasy.

„Ne. Má strach, ale zároveň vnímá tu paradoxní stránku svého stavu. Připadá jí to absurdní. V okamžicích nejhlubšího zoufalství ale uvažuje o amputaci. Co kdyby ji její levá ruka uškrtila, když její pravá ruka v noci spí?“

„Má poškozený mozek?“

„Nemá žádné zjevné neurologické symptomy – nemá paralýzu ani naddimenzované reflexy.“

Rozhostí se ticho. Naplní prostor nad jejich hlavami a tetelí se tam jako cáry pavučiny v teplém vzduchu.

Hlas ze tmy ten prázdný prostor vyplní. „Byl to infarkt.“

Poznávám ten hlas. Bruno mě přišel můj první den zkontrolovat. Nevidím jeho tvář, skrývající se ve stínu, ale je mi jasné, že se usmívá.

„Ten muž si zaslouží něco dobrého k pití.“

Snaživá dívka v první řadě se ušklíbne: „Říkal jste ale, že nemá nijak poškozený mozek.“

„Řekl jsem, že nemá žádné zjevné neurologické symptomy. Ta žena utrpěla malou mozkovou příhodu na pravé straně mozku v oblasti, jež řídí emoce. Normálně obě poloviny mozku komunikují a postupují v souladu, ale v tomto případě tomu tak nebylo a její mozek bojoval sám proti sobě s využitím obou polovin jejího těla. Ten případ je starý padesát let a patří ve výzkumu lidského mozku k nejslavnějším. Neurolog doktor Kurt Goldstein díky němu vyvinul jednu z prvních teorií o rozdělení mozku na hemisféry.“

Má levá ruka se začala opět třást, ale tentokrát je to zvláštně uklidňující pocit.

„Zapomeňte všechno, co vám o psychologii říkali. Neudělá z vás lepšího hráče pokeru, ani vám nepomůže snáz balit holky nebo jim lépe porozumět. Mám doma tři a jsou pro mě naprostým tajemstvím. V psychologii nejde o výklad snů, mimosmyslové vnímání, disociativní poruchu osobnosti, čtení mysli, Rorschachův test, fobie, zasuté vzpomínky nebo jejich potlačování. A co je nejdůležitější – nejde v ní o intimní poznání sebe samého. Jestli vám jde o tohle, kupte si nějaký pornočasopis a najděte si tichý koutek.“

Z několika stran se ozval potlačovaný smích.

„Ještě nikoho z vás neznám, ale už o vás vím různé věci. Někteří z vás se snaží vyčnívat z davu a jiní se zase snaží s ním splynout. Pravděpodobně se díváte na oblečení, které vám matka sbalila s sebou, a chystáte se zítra na výpravu do obchodu H&M, koupit si něco uměle obnošeného, co vám pomůže vyjádřit svou osobnost tím, že budete vypadat jako všichni ostatní na univerzitě.

Jiní z vás dumají, jestli je možné poškodit si játra jednonočním flámem, a zkoušíte uhodnout, kdo dnes ráno spustil na kolejích požární poplach. Přemýšlíte, jestli se se mnou dá vyjít, jestli se vám podaří ze mě vymámit odklad odevzdání seminární práce, nebo jestli byste se neměli zapsat spíš na politické vědy než na psychologii. Vydržte a získáte nějaké odpovědi – ale ne dnes.“

Kráčím zpátky ke středu pódia a lehce kulhám.

„Rozloučím se dnes s vámi jednou myšlenkou. Kousíček lidského mozku, velký jako zrnko písku, obsahuje sto tisíc neuronů, dva miliony axonů a miliardu synapsí, které spolu navzájem všechny komunikují. Počet permutací a kombinací možné mozkové aktivity v hlavě každého z nás přesahuje počet elementárních částic ve vesmíru.“

Odmlčím se a nechám ta čísla projít nad jejich hlavami. „Vítejte do Velkého neznáma.“

„Úžasné, kamaráde, vyvolal jsi v nich bázeň Boží,“ říká Bruno, zatímco si skládám papíry. „Ironické. Vášnivé. Zábavné. Inspiroval jsi je.“

„Myslím, že do pana Chipse ze Sbohem, pane profesore to mělo daleko.“

„Nebuď tak skromný. Nikdo z těchhle mladých filištínů o panu Chipsovi v životě neslyšel. Jako děti četli Harryho Pottera a kámen zhulenců.“

„Myslel jsem, že to je ‚kámen mudrců‘.“

„To máš jedno. S tím tvým malým divadýlkem, Josephe, máš všechno, aby tě milovali.“

„Divadýlkem?“

„S tím tvým Parkinsonem.“

Ani nemrkne, když na něj nevěřícně zírám. Strkám si svou odřenou aktovku do podpaží a vydávám se směrem k postrannímu východu z přednáškové síně.

„No, jsem velmi rád, že máš pocit, že poslouchali,“ říkám.

„Ale oni přece nikdy neposlouchají,“ říká Bruno. „Je to věc osmózy – občas něco projde alkoholickou mlhou dovnitř. Ale zajistil sis, že zase přijdou.“

„A to jak?“

„Nepřijdou na to, jak ti mají lhát.“

U očí se mu objeví vějíře vrásek. Bruno nosí kalhoty bez kapes. Ani nevím proč, ale lidem, kteří nemají využití pro kapsy, nevěřím. Co dělají s rukama?

Chodby a prosklené spojovací koridory jsou plné studentů. Přichází k nám nějaká dívka. Poznávám ji. Byla na mé přednášce. Má čistou pleť, semišové boty a černé džíny. Její oči, kvůli silnému nalíčení připomínající oči mývala, v sobě skrývají tajný smutek.

„Věříte v existenci zla, profesore?“

„Prosím?“

Pokládá mi otázku znova. Notebook si tiskne na prsa.

„Myslím, že slovo ‚zlo‘ je příliš často užívané a ztratilo svůj význam.“

„Lidé se takoví rodí, nebo je vytváří společnost?“

„Vytváří je.“

„Takže nakonec neexistuje nic takového jako vrozený psychopat?“

„Je jich tak málo, že to nestojí za řeč.“

„Co to je za odpověď?“

„Je to ta správná odpověď.“

Chce se mě zeptat ještě na něco, ale sbírá odvahu. „Mohla bych s vámi udělat interview?“ vyhrkne náhle.

„Kam?“

„Do studentského časopisu. Profesor Kaufman říkal, že jste něco jako celebrita.“

„Nemyslím, že…“

„Říkal, že vás obvinili z vraždy bývalé pacientky a nakonec jste byl obvinění zproštěn.“

„Byl jsem nevinný.“

Evidentně ten rozdíl nechápe. Dál čeká na mou odpověď.

„Nedávám rozhovory. Je mi líto.“

Pokrčí rameny a otočí se k odchodu. Ještě ji něco napadne. „Přednáška se mi líbila.“

„Díky.“

Odchází chodbou pryč. Bruno se na mě provinile dívá. „Nevím, o čem to mluvila, kamaráde. Jsem v tom nevinně.“

„A co lidem říkáš?“

„Jenom samé pozitivní věci. Ta holka se jmenuje Nancy Eversová. Pálí jí to. Studuje ruštinu a politiku.“

„Proč píše do časopisu?“

„Veškerá lidská moudrost je vzácná bez ohledu na to, jestli má či nemá pro lidstvo jakýkoli význam.“

„To řekl kdo?“

„E. A. Housman.“

„Komunista?“

„Buzík.“

Pořád prší. Hustě. Už celé týdny. Trvá to už tak čtyřicet dní a nocí. Olejnatá vrstva bahna, odpadků a špíny pokrývá jihozápad Anglie. Cesty jsou neprůjezdné a sklepy se proměňují v bazény. V rádiu hlásí záplavy v Malago Valley, na Hartcliffe Way a Bedminsteru. Byla vydána výstraha pro povodí řeky Avon, která se vylila z břehů v Eveshamu. Zdymadla a zátopové hráze jsou ohroženy. Lidé jsou evakuováni. Zvířata tonou.

Nádvoří smáčí déšť, srážený do strany poryvy větru. Studenti se choulí do svých kabátů a pod deštníky a snaží se co nejrychleji přeběhnout na další přednášku nebo do knihovny. Další radši zůstávají v budově a je jich plná vstupní hala. Bruno si prohlíží ty nejhezčí ze studentek a dělá to zcela nenápadně.

To on mi navrhl, abych na téhle škole zkusil přednášet – dvě hodiny týdně a čtyři půlhodinové semináře. Behaviorální psychologie. Co by na tom mohlo být těžkého?

„Máš deštník?“ ptá se.

„Ano.“

„Schoval bych se.“

Boty mám během vteřiny plné vody. Bruno drží deštník a podpírá mě. Běžíme. Když už jsme skoro u katedry psychologie, všímám si, že na vyhrazeném parkovišti stojí policejní auto. Z vozu vystupuje mladý černý policista v plášti proti dešti. Je vysoký, nakrátko ostříhaný, trochu choulí ramena, jak do něj buší déšť.

„Doktor Kaufman?“

Bruno lehce přikyvuje.

„Potřebujeme vaši pomoc na Cliftonském mostu.“

Bruno zaúpí. „Ne, ne, teď ne.“

Policista nečekal odmítnutí. Bruno se protáhne kolem něj a žene se ke dveřím do budovy. Můj deštník stále svírá v ruce.

„Zkoušeli jsme vám zavolat,“ křičí na něj policista. „Řekli mi, že mám přijet a najít vás.“

Bruno se zastavuje, otáčí a tlumeně kleje.

„Musíte najít někoho jiného. Já nemám čas.“

Déšť mi teče za krk. Ptám se Bruna, co se děje.

Najednou ho něco napadne. Přeskočí louži a vrací mi deštník, jako by to byla olympijská pochodeň.

„Tohle je člověk, kterého doopravdy potřebujete,“ říká policistovi. „Profesor Joe O’Loughlin, můj vážený kolega, je klinický psycholog s úctyhodnou reputací. Je to profík. A s obrovskými zkušenostmi v těchhle věcech.“

„Co se vlastně děje?“

„Pokus o sebevraždu skokem z mostu.“

„Prosím?“

„Na Cliftonském visutém mostu,“ doplňuje Bruno. „Nějakýmu pitomci nevadí, že tam naskrz zmokne.“

Policista mi otevírá dveře auta. „Je to žena. Asi čtyřicetiletá.“

Pořád to nechápu.

Bruno mě povzbuzuje: „No tak, kamaráde. Je to služba veřejnosti.“

„Tak proč nejedeš ty?“

„Mám něco důležitého. Poradu u rektora. Šéfové kateder.“ Lže. „Falešná skromnost není na místě, kamaráde. Co třeba ten kluk, kterého jsi zachránil v Londýně? Za to tě chválili zcela zaslouženě. Jsi daleko kvalifikovanější než já. Neboj se toho. Pravděpodobně skočí, ještě než tam přijedeš.“

Zajímalo by mě, jestli si uvědomuje, co říká.

„Musím běžet. Hodně štěstí.“ Prochází dveřmi a mizí v nitru budovy.

Policista pořád drží dveře od auta otevřené. „Most je zablokovaný,“ vysvětluje. „Musíme si pospíšit, pane.“

Stěrače vržou a sirény kvílí. Zevnitř z auta to zní zvláštně tlumeně a já se ohlížím, jestli za námi neuvidím policejní vůz. Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že zvuk sirény přichází z větší blízkosti, zpod kapoty našeho auta.

K nebi ční kamenné věže. Cliftonský visutý most je Brunelův mistrovský kousek, zázrak inženýrského umu z věku páry. Koncová světla aut září. Kolona čekajících vozů má minimálně půldruhého kilometru. Míjíme stojící auta a přijíždíme k zábraně, kde policisté v reflexních vestách kontrolují přihlížející a nešťastné motoristy.

Policista mi otevírá dveře a podává mi můj deštník. Ze strany do mě udeří poryv deště a málem mi deštník vyrazí z ruky. Most přede mnou je prázdný. Kamenné věže pevně drží masivní nosná lana, která klesají směrem ke středu mostu a směrem ke druhému břehu zase stoupají nahoru.

Jednou z vlastností mostů je to, že nabízejí možnost, že ten, kdo na ně vstupuje, nemusí dojít na druhý konec.

Pro takového člověka je most virtuální záležitostí – otevřeným oknem, kterým může projít nebo prolézt.

Cliftonský visutý most je pamětihodnost, turistická atrakce a oblíbené místo sebevrahů. Notoricky známé. Často využívané. „Populární“, i když v téhle souvislosti to asi není nejvhodnější slovo. Někteří lidé říkají, že na mostě straší duchové sebevrahů. Byly spatřeny tajuplné stíny, vznášející se nad vozovkou mostu.

Dnes se tu žádné stíny nevznášejí. A jediný duch na mostě je z masa a kostí. Nahá žena stojí vně za bezpečnostním zábradlím, zády opřená o kovovou mříž a napnuté dráty.

Vypadá jako postava ze surrealistického obrazu, její nahota nijak zvlášť nešokuje ani nepůsobí nemístně. Stojí zpříma, tvář má strnulou, hledí na vodu pod sebou a působí jako někdo, kdo už se rozloučil s tímto světem.

Policista, který tam hlídá, se mi představil. Je v uniformě: seržant Abernathy. Jeho křestní jméno jsem nezachytil. Jeho podřízený mu drží deštník nad hlavou. Voda stéká proudem po báni z černého nylonu a dopadá mi na boty.

„Co potřebujete?“ ptá se Abernathy.

„Jméno.“

„Neznáme ho. Nekomunikuje s námi.“

„Řekla vůbec něco?“

„Ne.“

„Třeba je v šoku. Kde jsou její šaty?“

„Nenašli jsme je.“

Dívám se podél chodníku pro pěší, lemovaného po straně zábradlím, nad nímž se vine pětice horizontálně natažených drátů, které není nijak snadné přelézt. Déšť je tak silný, že takřka nedohlédnu na druhý konec mostu.

„Jak dlouho už tam stojí?“

„Skoro hodinu.“

„Našli jste auto?“

„Pořád ho ještě hledáme.“

Žena na most nejpravděpodobněji vstoupila z východního břehu, který je hustě zalesněný. Jestli se svlékala na mostě, muselo ji vidět minimálně deset projíždějících řidičů. Proč ji některý nezastavil?

Náš rozhovor přerušuje mohutná žena s nakrátko ostříhanými vlasy nabarvenými načerno. Má kulatá ramena a ruce vražené do kapes pršipláště, který jí sahá až ke kolenům. Je obrovská. Hranatá. A má pánské boty.

Abernathy ztuhne. „Co tu děláte, madam?“

„Jenom se snažím dostat domů, seržante. A neoslovujte mě madam. Nejsem žádná královna.“

Dívá se na televizní štáby a fotografy shromážděné na vyvýšeném travnatém břehu, jak rozkládají stojany a světla. Nakonec se otočí ke mně.

„Proč se tak klepete, drahoušku? Mě se nemusíte bát.“

„Omlouvám se. Mám Parkinsona.“

„To je drsný. Takže máte nálepku?“

„Nálepku?“

„Parkování pro invalidu. Nechají člověka parkovat kdekoli. Je to skoro stejně dobrý jako bejt detektiv. My musíme navíc střílet lidi a jezdit rychle.“

Je to evidentně policistka s vyšší hodností než Abernathy.

Dívá se na most. „To bude v pohodě, doktore, klid.“

„Jsem profesor, ne doktor.“

„Škoda. Mohl byste být doktor Who a já bych mohla být vaše asistentka. Co myslíte, jak se Dalekům podařilo dobýt takový kus vesmíru, když ani nemůžou vyjít do schodů?“

„Myslím, že to je jedna z velkých záhad života.“

„Vím o spoustě dalších.“

Pod bundu mi instalují oboustranné rádiové spojení, přes ramena mi přehazují bezpečnostní postroj a zapínají přezku na mých prsou. Policistka si zapaluje cigaretu a sundává si smítko tabáku ze špičky jazyka. Přestože akci nevelí, je to tak dominantní osoba, že všichni uniformovaní policisté jsou zjevně připraveni ji poslechnout na slovo.

„Mám jít s vámi?“ ptá se.

„Já to zvládnu.“

„Tak fajn, řekněte tý hubeňource tam, že jí koupím nízkotučnej muffin, jestli přeleze na naši stranu plotu.“

„Řeknu.“

Dočasné policejní zábrany blokují přístup na most z obou stran. Není tam nic kromě dvou sanitek a čekajících záchranářů.

Déšť bičuje vozovku a vybuchuje do miniaturních vodních hřibů. Pak jej zachytí odpadní kanálky a voda z okrajů mostu padá do údolí v podobě jakési vodní záclony.

Podlézám policejní zábranu a kráčím směrem k mostu. Ruce mám venku z kapes. Levá se odmítá pohybovat. Občas to dělá – odmítá se podřídit celku.

Před sebou vidím tu ženu. Z dálky vypadala její kůže bez chybičky, teď ale na jejích stehnech vidím škrábance a šmouhy od bahna. Její pubické ochlupení je tmavé, tmavší než její vlasy, svázané do volného copu, který jí vzadu po šíji padá dolů. A ještě něco – na břiše má nějaká písmena. Slovo. Vidím ho, když se žena otočí ke mně.

KURVA.

Proč se tak týrá? Proč je nahá? K čemu je tohle veřejné ponížení? Třeba se do někoho zamilovala a přišla o něj.

A teď se chce potrestat, aby dala najevo, že je jí to líto. A nebo to může být výhružka – poslední fáze téhle hry s ohněm – „běžte pryč, nebo se zabiju“.

Ne, tohle je příliš extrémní. Příliš nebezpečné. Sebepoškozováním občas vyhrožují při rozpadu vztahů puberťáci. Je to známka emoční nedospělosti. Téhle ženě je přes třicet, možná čtyřicet. Má silná stehna a celulitida jí na hýždích a bocích vytváří mělké ďolíčky. Vidím jizvu. Císařský řez. Má dítě.

Už jsem skoro u ní. Zbývá pár desítek centimetrů.

„Ahoj. Já jsem Joe. Jak se jmenujete?“

Neodpovídá. Naráží do ní poryv větru. Zdá se, že ztrácí rovnováhu a naklání se dopředu. Drát se zarývá do ohybu její paže. Přitahuje se zpátky.

Pohybuje rty. Mluví s někým telefonem.

„Jenom mi řekněte, jak se jmenujete. Není to nic těžkého. Můžete mi říkat Joe a já vám budu říkat…“

Vítr jí zakrývá pravé oko pramenem vlasů. Vidím jen to levé.

V žaludku mi narůstá pocit nejistoty. Proč má lodičky na vysokém podpatku? Byla někde v nočním klubu? Je pozdě odpoledne. Je opilá? Zdrogovaná? Extáze může vyvolat psychózu. LSD. Pervitin, možná.

Zachytávám útržky konverzace.

„Ne. Ne. Prosím. Ne.“

„S kým to mluvíte?“ ptám se.

„Udělám to. Slibuju. Udělala jsem všechno, co jste chtěl. Prosím… Nenuťte mě…“

„Poslouchejte mě. Tohle nemusíte dělat.“

Hledím dolů. Víc než šedesát metrů pod námi se proti proudu prodírá bachratá nákladní loď. Její motory běží naplno. Rozvodněná řeka tahá za větve hlohu a hlodáše na březích. Na hladině víří konfety odpadků: knihy, větve, plastové lahve.

„Musí vám být zima. Mám tady deku.“

Pořád neodpovídá. Potřebuji, aby mě vzala na vědomí. Stačí pokývnutí hlavou nebo jediné slovo. Potřebuji vědět, že mě slyší.

„Možná bych mohl zkusit přehodit vám ji přes ramena – abyste se trochu zahřála.“

Cukne hlavou směrem ke mně a nakloní se dopředu, jako by se chtěla pustit. Zastavuji se uprostřed pohybu.

„Fajn, už se víc nepřiblížím. Zůstanu tady. Jenom mi řekněte, jak se jmenujete.“

Zvedá tvář k obloze, mrká do deště jako vězeň stojící na cvičáku, užívající si krátký okamžik svobody.

„Ať už vás cokoli trápí, ať se vám cokoli stalo, nebo vás cokoli rozzlobilo, můžeme si o tom promluvit. Rozhodněte se sama. Já bych jenom rád věděl, proč to děláte.“

Špičky bot jí podklouzávají a musí se opírat o podpatky, aby udržela rovnováhu. Ve svalech se jí tvoří kyselina mléčná.

„Viděl jsem lidi skočit,“ říkám jí. „Rozhodně to není bezbolestný způsob, jak zemřít. Řeknu vám, co se při tom děje. Trvá to méně než tři vteřiny, než narazíte na hladinu vody. V té době padáte rychlostí asi sto kilometrů za hodinu. Polámou se vám žebra a ostré konce kostí probodají vaše vnitřní orgány. Náraz někdy stlačí srdce, které se utrhne od aorty, takže se vám hrudník zaplní krví.“

Upírá zrak na vodní hladinu. Jsem si jistý, že mě poslouchá.

„Ruce a nohy náraz přečkají, ale krční a páteřní obratle pravděpodobně prasknou. Není to hezké. Bolí to. Někdo vás bude muset vyzvednout z vody. Někdo bude muset identifikovat vaše tělo. Někdo tu zůstane opuštěný.“

Pohlédne mi do očí.

„Vy to nechápete,“ pošeptá mi a skloní ruku s telefonem. Na krátký okamžik přístroj visí v konečcích jejích prstů, jako kdyby se snažil k nim přilnout, a pak vypadne a zmizí v prázdnotě.

Setmí se a v mysli se mi objeví nezřetelný obraz – matná postava s ústy dokořán, řvoucími v zoufalství. Její hýždě už se neopírají o zábradlí. Její ruka už není zaháknuta za drát.

Nebojuje se zemskou přitažlivostí. Nemává rukama ani nohama, nesnaží se chytit vzduchu. Je pryč. Prostě tiše zmizí z očí.

Zdá se, že se všechno zastavilo, jako kdyby světu vynechalo na jeden úder srdce nebo jako by ustrnul mezi dvěma tepy. A pak se vše dá náhle opět do pohybu. Lidé křičí a pláčou. Otáčím se a jdu zpátky k zábranám. Snažím se zjistit, jestli to všechno není jen zlý sen. Proč jsem ji nezachránil? Pořád mám před sebou její oči. Nejsem schopen se do nich podívat.

Moje levá noha ztuhne a já padám na všechny čtyři. Hledím do černé louže. Znovu se zvedám a snažím se protlačit davem. Podlézám zábranu.

Klopýtám po okraji vozovky, jdu mělkou odpadní strouhou, rozrážím dešťové kapky. Holé stromy ke mně vztahují větve, vyčítavě se nade mnou sklánějí. Odpadní strouhy bublají a pění. Řada aut stojí bez pohybu. Slyším, jak si řidiči povídají. Jeden z nich na mě křičí.

„Skočila? Co se stalo? Kdy otevřou ten most?“

Jdu dál, zuřivě zírám před sebe, má levá ruka se ani nehne. Krev mi hučí v uších. Třeba ji k tomu donutila moje tvář. Parkinsonova maska. Jako chladnoucí bronz. Viděla něco, nebo neviděla nic? Vrhám se k odpadní strouze, nakláním se přes bezpečnostní zábradlí a zvracím, dokud nemám úplně prázdný žaludek.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

1