Objavte úžasný svet slovenských a českých kníh elektronických kníh s aplikáciou

KNIHY V SLOVENČINE A ČEŠTINE

Peter Tóth

Kauza Cervanová II.

Ako bola odhalená najväčšia mediálna manipulácia

Copyright © Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2016

Autor textu © Peter Tóth, 2016

Layout a DTP © Adrián Struňák, 2016

Cover design © Grafias, 2016, www.grafias.sk

Vydalo: Vydavateľstvo Dixit, s. r. o., 2016

www.dixit.sk

e-knihu vydalo: iAdverti, s. r. o., 2017

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN 978-80-8148-662-3

Predslov

V prvom rade chcem zdôrazniť, že na Slovensku neexistuje iná kauza, ktorá by prešla rukami toľkých sudcov a súdnych inštancií vrátane Najvyššieho súdu, Ústavného súdu a napokon aj Európskeho súdu pre ľudské práva. Neviem si ani predstaviť, že by na svete existoval nezaujatý sudca, ktorý by na základe všetkých dôkazov, ktoré boli vo veci zabezpečené a vykonané, odsúdených vrahov oslobodil! O ich vine som pri rozhodovaní nemal žiadne pochybnosti, čo sa odzrkadlilo aj v rozsudku odvolacieho senátu, ktorého som bol členom a ktorý dvom obžalovaným – Kocúrovi a Andrášikovi – sprísnil tresty odňatia slobody tak, že sa museli do väzenia vrátiť. Treba priznať, že odsúdení vrahovia by neboli nikdy predčasne prepustení z väzenia, nebyť niektorých osôb z advokátskeho prostredia, ktoré po Nežnej revolúcii v novembri 1989 dočasne ovládli vrcholné posty v bývalej federálnej justícii a na prokuratúre. Tým zase mediálne asistovali začínajúce a senzáciechtivé novinárky zo zaniknuvšieho týždenníka Zmena, ktoré ako prvé nekriticky prezentovali obhajobnú argumentáciu páchateľov. Na tejto vlne sa potom viezli aj ďalšie známe osobnosti z politického a mediálneho prostredia. Niektorí sudcovia tento tlak a primitívne osočovanie ustáli, iní nie, a to bol hlavný dôvod subjektívnych a objektívnych prieťahov. Spravodlivosť nakoniec páchateľov tejto beštiálnej vraždy dobehla. Právnu bodku za touto kauzou definitívne dal v roku 2014 Európsky súd pre ľudské práva a mediálnu bodku táto kniha Petra Tótha. Na záver chcem zdôrazniť, že nie kriminalista Pálka, vyšetrovateľ Lamačka, prokurátor Valašík a sudca Bilčík, ale pani Margaréta Cervanová, matka unesenej, znásilnenej a zavraždenej študentky medicíny Ľudmily, bola tou hlavnou osobou, ktorá sa napriek viacerým pokusom o „odloženie tejto kauzy do stratena“ nezľakla komunistických pohlavárov a dosiahla, že ich potomkovia ako páchatelia tohto bezprecedentného skutku boli potrestaní. Je preto iróniou, že práve títo komunistickí pohrobkovia sa snažia doteraz prezentovať ako obete komunistického justičného omylu, v čom im doposiaľ výdatne asistovala a asistuje prevažná väčšina slovenskej novinárskej obce. To sú tie paradoxy celej tejto kauzy!!!

PS: Je mi cťou, pani Margaréta Cervanová, že som Vás osobne poznal.

JUDr. Juraj Kliment

predseda senátu NS SR

Protispoločenský problém

Po troch rokoch strávených štúdiom spisov a písaním o prípade vraždy Ľudmily Cervanovej som vyčerpaný ako ešte nikdy predtým. Únavu znásobujú viaceré neradostné udalosti, ktoré vstúpili do života mojich najbližších; dotýkajú sa ma na tých najcitlivejších miestach. Spojenie únavnej práce s drámami života paradoxne nie je zničujúce. Takmer nekonečné štúdium a písanie predsa len dospeli k záveru. Napĺňa ma to radosťou a uspokojením. Utŕžené rany môžu byť zdrojom novej sily, a tak sa ich aj usilujem prijímať.

A myslím pri tom aj na neporovnateľné utrpenie pani Margaréty Cervanovej, matky utýraného a zavraždeného dievčaťa.

Vražda Ľudmily Cervanovej je nielen najznámejším slovenským kriminálnym prípadom, ale aj príbehom najväčšej mediálnej manipulácie v našich končinách za posledné štvrťstoročie. Z tohto pohľadu ide o spoločenský problém, aj keď by bolo možno presnejšie, keby sme ho nazvali problémom protispoločenským.

Vražda je protispoločenská na prvý pohľad. Mediálna manipulácia zo svojej podstaty už taká zjavná nie je. Jej protispoločenský vplyv je o to zhubnejší. Odhalenie mediálnej manipulácie si vyžaduje trpezlivé skúmanie faktov, dôkazov a súvislostí na strane dokumentaristu či bádateľa. Rovnako si vyžaduje trpezlivosť na strane čitateľa. Pohybovať sa v labyrinte faktov je únavné. Nie je to však všetko. Pochopiť mediálnu manipuláciu môžeme len vtedy, ak pokorne uznáme, že sme sa nechali oklamať. A ak sa odmietneme uspokojiť s intelektuálnou lenivosťou, ktorá nás často zvádza povrchne prijímať, čo nám naservírujú noviny a elektronické médiá.

Kauza Cervanová II. je zavŕšením takmer trojročnej spolupráce so sudcom JUDr. Jurajom Klimentom. Bez jeho odborného a morálneho príspevku by odhalenie koordinovaného úsilia vrahov a ich spojencov pri vytváraní mediálnej manipulácie nebolo nikdy také presvedčivé. Sudcovi Klimentovi chcem aj touto cestou úprimne poďakovať.

Ďakujem každému, kto si túto knihu o protispoločenskom probléme prečíta s otvorenou mysľou, a zároveň prosím o zhovievavosť, ak som pre nedostatok talentu alebo v dôsledku iných nedostatkov hazardoval s čitateľovou trpezlivosťou.

Autor

1. kapitola Vrahovia chystajú protiúder

Múry väznice odsúdených zdanlivo oddeľujú od života tam vonku, na slobode. Bránia im vo voľnom pohybe, vylučujú rozvíjanie profesionálnej kariéry a takmer absolútne anulujú právo na súkromie. Moderné nápravné ústavy, ako napísal Michel Foucault, umožňujú väzniacim fyzicky dozerať na každý pohyb väzneného a zároveň ho administratívne zmapovať do najmenšieho detailu vďaka takému vynálezu, akým je tabuľka. V modernom žalári je odsúdenec úplne oddelený od vonkajšieho sveta, ale napriek všetkým týmto obmedzeniam ide život ďalej a väznení sa ho zúčastňujú aj za nepriepustnými múrmi.

K občianskemu životu odsúdených aktérov vraždy Ľudmily Cervanovej patrili okrem iného aj rozvody. Súčasťou porevolučnej mediálnej stratégie vrahov bolo prezentovanie rozvratu ich rodinných vzťahov ako dôsledok policajnej a justičnej svojvôle komunistického režimu. Bola to šikovne a zároveň cynicky zvolená hra symbolov. Historické fakty totiž hovoria o tom, že komunistické prenasledovanie triedneho nepriateľa v 50. rokoch minulého storočia sa okrem iného veľmi negatívne podpísalo aj na rodinách obetí. Nič to však nemení na tom, že v prípade vrahov mladej medičky táto analógia z viacerých dôvodov neplatí.

Miloš Kocúr sa s manželkou rozviedol ešte v roku 1979, teda pred tým, než bol obvinený zo spolupáchateľstva na znásilnení a vražde. Z rozvodovej dokumentácie vyplynulo, že dôvodom rozvratu manželstva bolo Kocúrovo násilie voči manželke a jeho nezriadená konzumácia alkoholu. S vrahmi spriatelené médiá aj sami páchatelia s obľubou vykresľujú veci inak, ale z rozhodnutia Okresného súdu v Nitre, ktorý Kocúrovcov rozviedol, jednoznačne vyplýva, že za rozpadom ich vzťahu nie je žiadne komunistické sprisahanie. Súd na základe výpovedí oboch partnerov jednoznačne konštatoval, že manželstvo Miloša Kocúra so Soňou Kocúrovou „neplní svoj spoločenský účel. Ich vzťahy sú vážne rozvrátené a niet žiadneho predpokladu, že by takéto manželstvo mohlo v budúcnosti byť dobré. Už po veľmi krátkej dobe vzájomného spolužitia došlo k citovému ochladeniu oboch manželov.“

Roman Brázda sa rozviedol v roku 1981. Pripomeňme si, že ukončenie manželského zväzku vnímal ako nádej pre svoju manželku Máriu a dcérku Petru, aby sa zbavili jeho mena, ktoré bolo poškvrnou na ich životoch. Brázda sa navyše pred rozvodovým súdom priznal k tomu, že spáchal ťažký zločin, a preto považoval rozluku manželstva za jediný správny krok. Práve s ohľadom na tieto okolnosti súd konštatoval, že „nie je sa možné diviť tomu, že sa navrhovateľka (Mária Brázdová – pozn. aut.) domáha rozvodu“.

Podobnému osudu sa nevyhla ani očitá svedkyňa únosu, znásilnenia a vraždy Ľudmily Cervanovej Viera Vozárová, ktorú budeme aj naďalej uvádzať prevažne pod jej dievčenským menom. Po tom, ako sa tak v prípravnom, ako aj v súdnom konaní rozhodla kryť vrahov krivými výpoveďami, dostala sa aj ona na lavicu obžalovaných. Súd ju odsúdil v roku 1983 za dvojnásobnú krivú výpoveď a za nadržovanie na dva a pol roka. Na slobodu sa dostala 1. marca 1985, pretože do výkonu trestu jej bol započítaný aj pobyt vo vyšetrovacej väzbe. V tom istom roku, keď vyšla z väzenia, sa so Zimákovou jej manžel Otto Vozár rozviedol. Okresný súd v Nitre zveril ich dcérku Luciu, narodenú 16. novembra 1980, do starostlivosti otca. Pre matku to akiste bola obrovská rana. Na druhej strane súd nepochybne veľmi dôkladne zvažoval, aký životný štýl priviedol Vieru Zimákovú za múry väzenia a akým príkladom by asi mohla byť malej Lucii. V januári 1995, keď mala jej dcéra takmer 15 rokov, Okresný súd v Nitre rozhodol o zahladení trestu. V tom období už Viera Zimáková nenosila meno Vozárová, ale Barcíková, pretože sa medzičasom opäť vydala.

Súdy rozviedli aj manželstvá ďalších aktérov prípadu – Juraja Lachmana a Pavla Beďača. Zvýšenú pozornosť si však zaslúžia rozvody odsúdených vrahov Milana Andrášika a Františka Čermana.

Obvodný súd Bratislava V rozhodol v novembri 1987 o rozluke manželstva Františka Čermana a Marcely Čermanovej, rodenej Bónovej. Návrh na rozvod podala pani Čermanová, podľa ktorej bolo manželstvo nefunkčné, pretože jej muž bol od júna 1981 vo vyšetrovacej väzbe a následne vo výkone trestu. Súdu otvorene povedala, že z jej strany došlo k citovému ochladeniu a navyše si aj našla vážnu známosť. Tieto nové skutočnosti v osobnom živote sa prejavovali napríklad aj tým, že celý rok pred rozvodom neprišla za manželom na návštevu do väzenia. František Čerman s rozvodom nesúhlasil. Tvrdil, že manželku má stále rád, a vyjadril názor, že sú naňho citovo naviazané ich dve dcéry. Malá Marcelka sa narodila 1. júla 1978 a ešte menšia Lucka 26. augusta 1981. Prvá mala tri roky, keď sa jej otec nedobrovoľne ubytoval za väzenskými múrmi, a druhá prišla na svet až dva mesiace po tejto udalosti. Sú preto namieste pochybnosti o tom, či si Marcela a Lucia stihli utvoriť citový vzťah s otcom, ktorého vlastne nepoznali. Súd manželstvo Čermanovcov rozviedol a z pochopiteľných dôvodov zveril obe deti do matkinej opatery.

Marcela Čermanová chcela pre svoje deti viac. Jej následné kroky svedčia o tom, že považovala za správne ochrániť dcéry pred povesťou potomkov trestanca, odsúdeného za brutálnu vraždu Ľudmily Cervanovej. Nosiť meno vraha je stigma na celý život, najmä ak išlo o taký závažný a verejnosťou citlivo vnímaný prípad. Čermanova bývalá manželka sa k dievčenskému menu Bónová vrátila hneď po rozvode. V prípade detí o tom musel rozhodnúť súd.

František Čerman sa nechcel zmieriť s tým, že dcéry nebudú nosiť jeho priezvisko. Najprv vôbec nereagoval na písomnú žiadosť exmanželky, aby vyslovil súhlas so zmenou priezviska detí. Aby teda Marcela Bónová mohla požiadať príslušný národný výbor o zmenu priezviska detí, museli o tom rozhodovať súdy dvoch inštancií. Jej bývalý manžel totiž využil všetky možnosti, aby jej v tom zabránil. Prvé pojednávanie v tejto veci prebehlo 15. septembra 1988. Matka odôvodnila žiadosť tým, že deti Františka Čermana videli iba niekoľkokrát v živote, nevytvorili si k nemu žiadnu citovú väzbu a vzhľadom na jeho 12-ročný trest odňatia slobody „nie je v ich záujme, aby do budúcnosti niesli priezvisko po otcovi“. V priebehu súdneho dokazovania tiež uviedla, že Marcelka a Lucka navštevovali otca vo väzení iba zriedka. Tieto zážitky nemali na dcéry dobrý vplyv, a preto si s Čermanom iba sporadicky vymieňali listy. Odsúdený František Čerman oponoval. Tvrdil, že s deťmi je v písomnom styku a po odpykaní trestu sa chce o dcéry riadne starať. Sociálny pracovník národného výboru si však osvojil názor Marcely Bónovej. Vyjadril sa, že „zmena priezviska v danom prípade je v záujme maloletých detí“.

Senát Obvodného súdu Bratislava V pod vedením predsedu Ľubora Šeba 15. septembra 1988 súhlasil s tým, aby bývalá Čermanova manželka požiadala o zmenu priezviska svojich dvoch dcér. Súd síce zobral do úvahy, že otec má citovú väzbu k svojim deťom, no taktiež reflektoval fakt, že dcéry Marcela a Lucia jeho emócie neopätujú. Pri rozhodovaní senát zobral do úvahy aj predchádzajúcu trestnú činnosť Františka Čermana.

Otec sa proti rozhodnutiu obvodného súdu odvolal, prípadom sa preto musel zaoberať Mestský súd v Bratislave. V odvolaní Čerman konštatoval, že rozhodnutie obvodného súdu „rušivo zasahuje“ do jeho vzťahu s dcérami. Vrátil sa k demagógii, ktorú používal v trestnom konaní vo veci vraždy Ľudmily Cervanovej. Tvrdil, že jeho bývalá manželka je „prvá a najhodnovernejšia osoba“, ktorá vie, že bol nevinne odsúdený. Na adresu matky svojich detí navyše uviedol, že je „amorálne opierať návrh v predmetnej veci o rozsudok, ktorý je nespravodlivý“. Matka a kolízna opatrovníčka maloletých detí zase žiadali, aby mestský súd potvrdil rozhodnutie súdu okresného. Ich žiadosti bolo vyhovené. Mestský súd v Bratislave sa 14. decembra 1988 stotožnil s predchádzajúcim rozsudkom. Neprijal Čermanovu argumentáciu a v plnom rozsahu potvrdil názor obvodného súdu:

Je faktom, že otec je vo výkone trestu odňatia slobody pre závažný, mimoriadne hrubý, krutosťou nebývalý trestný čin, pre ktorý nie je záujem na tom, aby deti mali priezvisko, ktoré môže vyvolať u iných ľudí dojem, určité spomienky, pre ktoré by mohli trpieť. Výsluchmi svedkýň – učiteliek maloletých detí bolo preukázané, že maloletým deťom svojimi spolužiakmi, vrstovníkmi bolo v minulosti pripomínané, kde majú otca. Preto bolo záujmom súdu chrániť tieto maloleté deti, aby v budúcnosti netrpeli, aby z nich vyrástli duševne zdraví jedinci. Pokiaľ maloletej Marcelke predmetné konanie, respektíve rozhodnutie súdu vráti sebavedomie, nebude sa strániť detí, kolektívu, tak splnilo účel. Z týchto dôvodov odvolací súd dospel k názoru, že nie je v záujme ďalšej výchovy maloletých detí, aby naďalej užívali terajšie priezvisko.

Manželstvo Milana Andrášika a Ingrid Andrášikovej rozviedol Obvodný súd Bratislava V vo štvrtok 28. mája 1987. Iniciátorkou, v právnej terminológii navrhovateľkou, bola, pochopiteľne, manželka. Rozhodnutie ukončiť zväzok s odsúdeným vrahom odôvodnila tým, že si odpykáva trest odňatia slobody na 22 rokov, a preto nevidí perspektívu, že by po návrate na slobodu mohol byť ich vzťah harmonický. Pani Andrášiková navyše súdu predostrela, že už rok udržiava vzťah s iným mužom, ktorý je rozvedený, a chce s ním uzavrieť manželstvo.

Milan Andrášik ostal verný svojej povesti. Vyhlásil, že jeho odsúdenie za vraždu Ľudmily Cervanovej bolo justičným omylom, z ktorého vraj pramenilo aj rozhodnutie jeho manželky podať žiadosť o rozvod. Vzhľadom na to, že podľa trestného verdiktu mal byť Andrášik vo výkone trestu až do roku 2003, obvodný súd zaujímalo, ako si predstavuje spolužitie s manželkou po takom dlhom odlúčení. Na túto otázku neposkytol žiadnu uspokojivú odpoveď, zmohol sa len na vyslovenie predpokladu, že na slobodu bude prepustený skôr. Zrejme mal na to svoje dôvody a čoskoro sa, žiaľ, ukázalo, že mal pravdu.

Súd napokon označil výroky Milana Andrášika o jeho nevine za irelevantné a návrhu jeho manželky na rozluku manželstva vyhovel, pričom poukázal na fakt, že tento zväzok si neplní žiadnu zo svojich funkcií. Maloletého syna Michala, narodeného 19. apríla 1979, zveril zo zrejmých dôvodov do výchovy a opatery Ingrid Andrášikovej. Uväznený Milan Andrášik a jeho manželka ešte o potomka zviedli jeden zápas. Aj v tomto prípade išlo o zmenu synovho priezviska. Na rozdiel od Marcely a Lucie Čermanovej, ktoré prijali matkine dievčenské meno Bónová, súdne konanie v tejto veci neprebehlo vinou Milana Andrášika úplne civilizovane.

V januári 1988 sa Andrášikova bývalá manželka znovu vydala. V občianskom preukaze mala zapísané meno Ingrid Lišková a chcela, aby rovnaké priezvisko nosil aj jej syn. Nebolo to len jej prianie. Zo súdneho spisu vyplýva, že rovnaké želanie mal aj malý Michal Andrášik, ktorý sa chcel volať rovnako ako mama, jej aktuálny manžel a jeho nový súrodenec, ktorého Ingrid Lišková práve nosila pod srdcom. O jej žiadosti na vydanie súhlasu s návrhom na zmenu mena sotva desaťročného Miška rozhodoval opäť Šebov senát Obvodného súdu Bratislava V. S návrhom matky sa v plnom rozsahu stotožnil aj kolízny/sociálny pracovník národného výboru, podľa ktorého bol v úplnej zhode so záujmami dieťaťa.

Z rozhodnutia prvostupňového súdu vplýva, že malý Michal Andrášik si vytvoril dobrý vzťah s druhým manželom svojej matky. Na základe týchto dôvodov sa vyslovil za zmenu priezviska, pretože chcel mať rovnaké meno ako celá jeho nová rodina. Súd zaznamenal, že Milan Andrášik so zmenou priezviska svojho syna nesúhlasil. Návrh žiadal zamietnuť, pretože v kauze Cervanová „bol odsúdený neprávom“. Súd však zaznamenal aj to, že syn Michal písal otcovi do basy „len v čase, keď bol u starých rodičov v Nitre (u otca a matky Milana Andrášika – pozn. aut.), ktorí ho do písania nútili a tajne ho vyhľadávali v Bratislave“.

Z dokazovania jednoznačne vplynulo, že malý Michal mal iba dva roky, keď bol otec vzatý do vyšetrovacej väzby a následne plynule prešiel do výkonu trestu. Chlapec nemal žiaden blízky vzťah k otcovi, navyše ho ani nepoznal a bol si veľmi dobre vedomý, prečo jeho otca odsúdili na dlhodobý trest odňatia slobody. Aj z týchto dôvodov obvodný súd vydal 28. februára 1989 súhlas, aby Ingrid Lišková podala návrh na zmenu synovho mena:

Vzhľadom na to, že od roku 1981 je maloletý vo výlučnej

starostlivosti matky, je len prirodzené, že je na ňu pevne

citovo naviazaný. Rovnako je prirodzená reakcia maloletého,

že pokiaľ matka po uzavretí nového manželstva prijala

aj nové priezvisko, tohto sa dožaduje i samotný maloletý,

a to aj s poukazom na vzájomné dobré vzťahy s manželom matky. Okrem iného súd pri rozhodovaní bral do úvahy i závažnosť trestnej činnosti otca maloletého, pre ktorú bol odsúdený.

Milan Andrášik sa nevzdával. Proti rozhodnutiu sa odvolal, takže vo veci musel 14. apríla 1989 rozhodovať Mestský súd v Bratislave, ktorý pôvodný verdikt v plnom rozsahu potvrdil. Michalovi rodičia si však pred tým vymenili niekoľko nepríjemných replík. Z hľadiska ešte lepšieho poznania ľudských kvalít odsúdeného vraha bude užitočné, aby sme sa bližšie pozreli na dôvody, ktorými podoprel odvolanie proti rozhodnutiu obvodného súdu.

Viac ako oprávnené záujmy syna ho trápilo, že na Michala stratia vplyv jeho večne aktívni rodičia a manipulatívna sestra Eva. Vôbec nebral do úvahy celkom prirodzený argument, že jeho syn chce mať rovnaké priezvisko ako matka a očakávaný súrodenec. Naopak, v úsilí o zmenu priezviska videl odvetu za nezhody Ingrid Liškovej s jeho sestrou Evou Andrášikovou. V súdnej zápisnici sa v tejto súvislosti uvádza:

Otec (Milan Andrášik – pozn. aut.) vyslovil presvedčenie, že zmena priezviska bude maloletému na škodu. Môže u neho vyvolať nevôľu u príbuzných otca, ktorých sympatií a podpory by sa maloletý nemal zbaviť na základe nerozmysleného kroku matky. (...) Návrh matky na podanie žiadosti o zmenu priezviska bol odvetou za isté nezhody s jeho sestrou. Inak sa matka maloletého plných šesť rokov od jeho uväznenia opierala o jeho rodinu, najmä o rodičov a sestru, ktorá sa venovala aj výchove maloletého. Keď už nie s ním, ale s jeho rodinou je maloletý vo veľmi dobrom vzťahu. Súd by nemal prihliadať na želanie maloletého, ktorý je úplne pod vplyvom svojej matky.

Z pochopiteľných dôvodov úplne inak ako Milan Andrášik videla situáciu Ingrid Lišková. Zápisnica mestského súdu referuje o jej postojoch takto:

Uviedla, že argumenty uvedené v odvolaní (Milana Andrášika – pozn. aut.) sú pochybné a nezakladajú sa na pravde. Návrh na zmenu priezviska podala na želanie syna, aby sa tento volal tak ako ona a jej terajší manžel a dieťa, ktoré sa má narodiť z jej terajšieho manželstva. Pokiaľ ide o rodinu otca, najmä o jeho sestru, matka zistila, že ho nesprávne viedla a učila klamať a podvádzať. Pritom ho zaťažovala rôznymi nezmyselnými úvahami o jej terajšom manželovi, ako aj o budúcom súrodencovi. Jej návrh, aby starí rodičia navštevovali maloletého v Bratislave, nebrali do úvahy a od septembra 1988 sa s maloletým v žiadnom smere nekontaktovali.

Krátko po tom, ako sa z maloletého Michala Andrášika stal Michal Liška, v dôsledku oslabenia Sovietskeho zväzu sa strednou a východnou Európou prehnala vlna protikomunistických revolúcií. Následne sa Leninov kolos rozpadol a zmena geopolitických pomerov náhle spôsobila, že v Československu bola po desaťročiach obnovená demokracia. Sloboda priniesla nové možnosti a rodina bývalého bossa kontrolnej a revíznej komisie Okresného výboru Komunistickej strany Slovenska v Nitre Michala Andrášika staršieho si ich vysvetlila po svojom. Napríklad tak, že sa pokúsila zastrašovať sudcu Ľubora Šeba, ktorý bol podpísaný pod prvostupňovým rozhodnutím

o vyslovení súhlasu so zmenou mena maloletého Michala Andrášika.

Písal sa rok 1991. Milan Andrášik bol v tom čase prepustený z výkonu trestu. K dôvodom tohto spravodlivosti odporujúceho rozhodnutia sa ešte dostaneme. Pobyt na slobode odsúdený vrah Milan Andrášik využil okrem iného na to, aby hrubým a nezákonným spôsobom atakoval sudcu Šeba, ktorý o týchto udalostiach spísal 29. marca 1991 úradný záznam. Predseda Mestského súdu v Bratislave JUDr. Jozef Buchta tento dokument odstúpil krajskému súdu so žiadosťou, aby bol založený do trestného spisu vraždy Ľudmily Cervanovej. Úradný záznam sudcu Ľubora Šeba uvádzame, vzhľadom na jeho závažnosť a dokumentačný význam, v plnom znení:

Dňa 15. 9. 1988 som rozhodol vo veci maloletých detí Čermanových, vedenej na tunajšom súde pod spisovou značkou

17 P 48/88, na návrh matky o udelenie súhlasu k podaniu žiadosti o zmenu priezviska detí. Návrhu matky som vyhovel, na odvolanie otca detí Mestský súd v Bratislave napadnutý rozsudok potvrdil.

Dňa 28. 2. 1989 som rozhodol vo veci maloletého Michala Andrášika, vedenej na tunajšom súde pod spisovou značkou 17 P 290/88. Jednalo sa o obdobný návrh matky maloletého

Michala ako u detí Čermanových. Aj tomuto návrhu som vyhovel a v dôsledku odvolania otca Mestský súd v Bratislave napadnutý rozsudok potvrdil.

Začiatkom roku 1991, po prepustení z výkonu trestu, dostavil sa bez predvolania otec maloletého Michala Andrášika.

Pán Andrášik ma žiadal, aby som zrušil svoje rozhodnutie ohľadom zmeny priezviska jeho syna. Snažil som sa mu vysvetliť, že takáto možnosť nie je a poučil som ho v tom smere,

že o zmenu predmetného rozsudku by sa mohol usilovať buď formou podnetu na podanie sťažnosti pre porušenie zákona

ako mimoriadneho opravného prostriedku, eventuálne podaním návrhu o zmenu priezviska syna.

Dňa 28. 3. 1991 dostavil sa asi o 16:00 hod. bez predvolania opäť pán Andrášik, aj v sprievode svojej sestry s tým, že či som si to nerozmyslel a či nezruším svoje rozhodnutie. Na moju pripomienku, že som ho poučil, že takéto rozhodnutie možné nie je a aké má možnosti, reagoval tým, že by to bol zbytočný cirkus. Sestra pána Andrášika sa do tohto rozhovoru, po tom ako sa ma spýtala, či si na ňu pamätám, zapojila s tým, že hovorila svojmu bratovi – otcovi maloletého Michala, že to mali riešiť cez noviny. Potom sa na mňa obrátila s konštatovaním, „veď my vieme, že ste udržiavali priateľské (dôverné, neviem presne, ktorý z týchto výrazov použila) vzťahy s pani Čermanovou“. Na tento výrok som reagoval tým, aby s takýmito vecami na mňa nešli. Opäť zasiahol pán Andrášik, že pokiaľ si to nerozmyslím, sudcovia, ktorí ho súdili, budú prehlásení za zločincov a tým pádom sa pri tom zveziem aj ja, že to zverejnia v tlači. Približne v tomto štádiu rozhovoru zasiahol môj kolega (JUDr. Kurinec, ktorý mal možnosť vyššie uvedené skutočnosti počuť ). Potom otec maloletého aj so sestrou odišli.

O celej situácii som dňa 29. 3. 1991 informoval predsedu Obvodného súdu Bratislava V, ako aj predsedu Mestského súdu v Bratislave.

JUDr. Ľubor Šebo

Tak ako niekoľko rokov pred týmito udalosťami sa počas komunistického režimu rodičia odsúdeného vraha, Jolana a Michal Andrášikovci, dožadovali u federálneho ministra vnútra politického zásahu v prospech svojho syna, aj v nových spoločensko-politických pomeroch sa Milan Andrášik a jeho sestra Eva spoliehali na politiku a mediálnu manipuláciu. Vyhrážky, že neovplyvniteľní, a preto nepohodlní sudcovia budú vyhlásení za zločincov, boli pre Andrášikovcov typické. Novým prvkom bolo odvolávanie sa na slobodnú tlač. Ako sa ukázalo neskôr, spolupráca s novinármi sa stala pre Milana Andrášika a jeho spolupáchateľov kľúčovým prvkom ich ponovembrovej kampane proti orgánom činným v trestnom konaní a osobám, ktoré sa zaslúžili o ich odhalenie, usvedčenie a zákonné odsúdenie.

Milan Andrášik rozhodne nebol prvý spomedzi odsúdených, ktorý sa dostal na slobodu. Ako už vieme z predchádzajúcej časti, prvý väzenie opustil Juraj Lachman. Vzhľadom na to, že mu nebola preukázaná spoluúčasť na vražde Ľudmily Cervanovej, dostal najmenší trest v trvaní štyroch rokov. Na slobodu bol podmienečne prepustený už 4. októbra 1984. Rozhodol

o tom Okresný súd v Leviciach a uložil mu trojročnú skúšobnú lehotu. Ak by sa v priebehu nej dopustil inej trestnej činnosti, musel by si zvyšok trestu odsedieť. Prezident Československej socialistickej republiky Gustáv Husák vydal 8. mája 1985 amnestiu. Okresný súd v Leviciach 6. augusta toho istého roku konštatoval, že milosrdný skutok hlavy štátu sa vzťahuje aj na Juraja Lachmana a s poukazom na to, že sa v skúšobnej lehote osvedčil, mu zvyšok trestu úplne odpustil.

Pavol Beďač bol ďalší, kto sa dočkal podmienečného prepustenia. V procese s vrahmi Ľudmily Cervanovej bol odsúdený za spoluúčasť tak na znásilnení, ako aj na vražde. Súd ho odsúdil na osem rokov väzenia. Na príkaz Okresného súdu v Trnave v spojení s uznesením Krajského sudu v Bratislave z 11. marca 1988 bol Beďač podmienečne prepustený na slobodu. Bola mu určená skúšobná lehota štyroch rokov. Ak by sa počas nej nedopustil inej trestnej činnosti, zvyšok trestu v trvaní jedného roka, štyroch mesiacov a troch dní mu mal byť definitívne odpustený.

Približne v rovnakom období sa začali v zvýšenej miere aktivizovať rodinní príslušníci ďalších odsúdených vrahov. Rodičia Romana Brázdu a Miloša Kocúra sa na Krajskom súde v Bratislave už od roku 1987 domáhali, aby im bolo umožnené študovať trestný spis ich potomkov. V máji 1988 sa k nim pridala aj matka Stanislava Dúbravického. Po dlhšom otáľaní súd ich žiadostiam vyhovel. Anton a Helena Kocúrovci boli študovať spis najprv 22. a 23. marca 1988, potom 28. apríla a o deň neskôr sa k nim pridala aj dcéra Dagmar Luprichová, ktorá sa počas prípravného i súdneho konania usilovala zabezpečiť bratovi Milošovi falošné alibi. Otília a František Brázdovci navštívili krajský súd za účelom bádania v trestnom spise svojej komplikovanej ratolesti 13. apríla 1988. Druhý deň, ktorý im bol na štúdium určený, nevyužili. Pani Magdaléna Dúbravická strávila prezeraním spisu 11. a 12. mája 1988. V jej prípade rozhodol súd expresne. Žiadosť si podala 5. mája

a o šesť dní už sedela v príslušnej miestnosti, kde jej bol celý spis plne k dispozícii.

Bolo očividné, že rodiny odsúdených sa pripravujú na ďalšiu fázu ťaženia za prepustenie vrahov s najvyššími trestmi, ktorí ešte zotrvávali za múrmi väzení. Nasvedčuje tomu aj zmienka v češtine vydanej knihe spomienok Jána Pješčaka s názvom Portrét právníka a kriminalisty. Uvádza v nej, že koncom roku 1988 alebo začiatkom roku nasledujúceho, keď už bol Pješčak federálnym generálnym prokurátorom, ho rodičia odsúdených požiadali o prijatie. Pješčakova spomienka na toto stretnutie je hodná zaznamenania:

Vyhovel som ich žiadosti a na generálnej prokuratúre som ich v sprievode advokáta (azda Dr. Motejla) vo svojej pracovni prijal. Náš rozhovor trval asi hodinu. (...) Prosili, aby som

z titulu svojej funkcie pôsobil na prepustenie ich synov z výkonu trestu. Vysvetlil som im právny postup, ale nakoniec som im sľúbil, že sa nechám informovať o správaní odsúdených v nápravnom zariadení a v prípade, že to bude možné, podporím ich žiadosť. (...) Rozhovor prebiehal v takmer priateľskom ovzduší, návštevníci sa vôbec nezmienili o akýchsi nezákonnostiach, ku ktorým malo dôjsť v priebehu vyšetrovania a vo výkone trestu odňatia slobody. Sebakriticky priznávali, že svojich synov nedostatočne kontrolovali, milovali ich, a preto im dávali všetko, čoho sa dožadovali. Deti mali prebytok peňazí, mali k dispozícii automobily a dopúšťali sa rôznych priestupkov.

Table of Contents

Title Page

Predslov

Protispoločenský problém

1. kapitola Vrahovia chystajú protiúder