Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

KARL MAY

VINNETOU tretí diel (ukážka)

Z nemeckého originálu (Winnetou, der rote Gentleman, 3. Band, Friedrich Ernst Fehsenfeld, Freiburg i. Br.)

Preklad © Teofil Ušák, dedičia

foto: Profimedia.CZ

Vydalo Vydavateľstvo Dixit, s.r.o., 2013

epub produced by: © iAdverti publishing 2013

epub copyright© iAdverti publishing 2013

All rights reserved.

www.iadverti.com

No part of this book may be reproduced in any form or by any electronic or mechanical means including information storage and retrieval systems, without permission in writing from the author. The only exception is by a reviewer, who may quote short excerpts in a review.

Vydavateľ urobil všetky kroky na zistenie totožnosti autorov a na získanie súhlasu k použitiu ich diela. Ak sa vyskytuje v knihe fotografické, alebo iné dielo, ktoré nebolo autorsky vysporiadané a ste preukázateľne nositeľom autorských práv, prosím, obráťte sa na vydavateľa.

Všetky práva vyhradené. Žiadna časť tejto publikácie nemôže byť reprodukovaná, uložená vo vyhľadávacom systéme alebo rozširovaná žiadnym spôsobom a v žiadnej forme bez predchádzajúceho súhlasu vydavateľa.

ISBN-978-80-89662-02-2

Video súbory si môžete stiahnuť pomocou tohoto odkazu: https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

https://www.dibuk.eu/downloads/vinnetouI.zip

thankyou_new.m4v

westerninvitation

PRVÁ KAPITOLA ✪ Na veľkej západnej trati

Od včasného rána som prešiel hodný kus cesty. Teraz som už bol trochu unavený a horúce lúče slnka, stojaceho vysoko na oblohe, ma poriadne pálili. Preto som sa rozhodol, že sa zastavím a naobedujem. Predo mnou sa šírila préria so zvlneným povrchom do nedozernej diaľky. Už päť dní, odkedy našu družinu rozprášil početný oddiel Oglalov, som nezazrel žiadne významnejšie zviera, ani ľudskú stopu a už sa mi aj zacnelo po nejakej rozumnej bytosti, pri ktorej by som mohol vyskúšať, či som za dlhý čas mlčania azda nestratil reč.

Netiekol tu ani potok, ani jarček a nebol tu ani les, ani nejaká húština. Nemusel som teda dlho vyberať miesto a zastal som, kde sa mi práve zapáčilo. Zoskočil som v priehlbinke medzi dvoma vlnovitými vyvýšeninami pôdy, lasom som zviazal svojmu mustangovi nohy, sňal z neho prikrývku a vystúpil som na nízky pahorok, aby som sa tam usadil. Koňa som musel nechať dolu, aby ho nezbadal nepriateľ, ktorý by sa sem azda priblížil. Ja sám som musel voliť vyvýšené miesto, aby som si mohol prezrieť kraj. Pritom ma však nikto nemohol len tak ľahko zbadať, pretože som si ľahol na zem.

Mal som závažné dôvody byť opatrný. V spoločnosti dvanástich mužov som vyrazil od brehov rieky Platte, aby som sa dostal do Texasu východne od Skalistých hôr. V tom čase rozličné kmene Siouxov vytiahli zo svojich dedín, lebo chceli pomstiť niekoľkých svojich bojovníkov, ktorých im zabili. Vedeli sme o tom, a hoci sme si počínali veľmi ľstivo, predsa sme padli do ich rúk a po tvrdom, krvavom boji, v ktorom piati z nás prišli o život, sme boli rozprášení na všetky strany prérie.

Z našich stôp, ktoré sme nemohli celkom zakryť, Indiáni ľahko zistili, že sa uberáme na juh. Mohli sme teda s istotou predpokladať, že nás budú prenasledovať. Nuž som si musel dávať veľký pozor, ak som si večer, keď som sa zakrúcal do prikrývok, neželal, aby som sa ráno prebudil bez skalpu vo „večných lovištiach“.

Ľahol som si, vytiahol kus sušeného bizónieho mäsa, namiesto soľou posýpal som ho pušným prachom a pokúsil som sa ho zubami aspoň trochu rozhrýzť a potom dostať nejako túto hmotu, tvrdú ako koža, do žalúdka. Nato som si vzal cigaretu „vlastnej výroby“, zapálil som ju pomocou punksu a vypúšťal som kotúče dymu s takým pôžitkom, akoby som bol virgínskym plantážnikom a fajčil srdcovité lístky najlepšieho goosefootu, vytrhané v hodvábnych rukavičkách.

Ešte som dlho neležal na prikrývke, keď som sa náhodou obzrel a zbadal som na obzore bod, pohybujúci sa v ostrom uhle smerom, ktorým som sa uberal i ja. Skĺzol som sa z briežku tak hlboko, že som bol celkom zakrytý. Pozoroval som ďalej onen bod, v ktorom som postupne spoznal jazdca, sediaceho podľa indiánskeho spôsobu celkom vpredu na koni.

Keď som ho prvý raz zbadal, bol asi dva a pol kilometra ďaleko. Jeho kôň šiel tak pomaly a ťarbavo, že mu trvalo takmer pol hodiny, kým prešiel kilometer. Keď som opäť pozrel do diaľky, na svoje veľké prekvapenie som zbadal za jazdcom ešte štyri body, pohybujúce sa presne po jeho stopách. Pravdaže, to hneď vzbudilo moju pozornosť. Prvý jazdec bol beloch, ako som teraz neklamne poznal podľa jeho odevu. Azda sú tí ostatní Indiáni, ktorí ho prenasledujú? Vytiahol som ďalekohľad. Nemýlil som sa. Cez šošovky som ich videl celkom blízko a zreteľne som rozoznal ich výzbroj a tetovanie a podľa toho som zistil, že patria k Oglalom, najbojovnejšiemu a najkrutejšiemu kmeňu Siouxov. Mali výborné kone, kým belochov kôň, ako sa mi zdalo, bol iba podradnejšej rasy. Muž prišiel teraz už tak blízko ku mne, že som si ho mohol dôkladne obzrieť.

Bol malý, veľmi chudý a na hlave mu sedel starý plstený klobúk, ktorému chýbala strieška. V prérii taká maličkosť veľa nezaváži, ale tu som zbadal inú zvláštnu vec: ten muž nemal uši. Na miestach, kde mali byť, sa ťahali jazvy, neklamná známka, že mu uši ktosi odrezal. Cez plecia mal prehodenú obrovskú prikrývku, ktorá celkom zahaľovala hornú časť tela, ba takmer aj vycivené nohy, trčiace v takom čudnom páre čižiem, že by sa im bol v Európe každý zasmial. Takéto čižmy si vyrábajú a nosia gaučovia v Južnej Amerike. Z konskej nohy odstránia kopyto a potom z nej stiahnu kožu, ktorú si ešte teplú natiahnu na nohu, aby na nej vychladla. Koža prilipne tesne a pevne k nohe a vytvorí tak skvelú čižmu, ktorá má ešte tú zvláštnosť, že v nej človek chodí na vlastnej podošve. Na sedle mal muž zavesený predmet, ktorý mal byť asi puškou, ale vyzeralo to skôr ako nejaký drúk, nájdený náhodou v lese. Zviera, na ktorom sa beloch niesol, bola vysoká kobyla s tenkými a dlhými nohami ako ťava a miesto chvosta mala len krátky kýptik, a to celkom lysý. Hlava bola pomerne veľká a uši boli také dlhé, že sa človek mohol naľakať. Zviera pôsobilo dojmom, akoby sa skladalo z rozličných častí koňa, somára a ťavy. V behu skláňalo hlavu až k zemi, pričom mu uši viseli tesne pri hlave ako novofoundlandskému psovi, akoby boli priťažké.

Keby som bol nováčikom na západe alebo keby to bolo za iných okolností, bol by som sa jazdcovi i kobyle smial, ale teraz som v tomto mužovi s čudným zovňajškom videl jedného zo zálesákov, ktorých človek musí najprv poznať, aby si o nich vedel urobiť úsudok. Ani najmenej netušil, že štyria najhroznejší nepriatelia prériového lovca sú mu tak blízko. Inak by iste nebol napredoval tak pomaly a bezstarostne a bol by sa aspoň občas po nich obzrel.

Teraz bol odo mňa už len asi na sto krokov a natrafil na moju stopu. Či ju zbadal skôr on a či jeho kobyla, to som nemohol povedať, ale zreteľne som videl, že kobyla sama od seba zastala, zvesila hlavu ešte hlbšie, škúlila na stopy môjho mustanga a pritom sa nadmieru živo ovievala dlhými ušami. Pohybovali sa hneď hore, hneď nadol, hneď zas dopredu alebo dozadu, takže to vyzeralo, akoby ich nejaká neviditeľná ruka chcela odskrutkovať od hlavy. Jazdec chcel zostúpiť, aby si dôkladne prezrel stopu. Keďže by tým bol zbytočne strácal drahocenný čas, zavolal som naňho:

– Halloo, hej, človeče! Nože poďte ku mne bližšie po tej dolinke!

Stal som si tak, aby ma videl. Aj jeho kobyla zdvihla hlavu, nemotorne natrčila dopredu uchále, akoby chcela zachytiť nie moje volanie, ale nejakú loptu, a pritom horlivo krútila krátkym, lysým kýptikom chvosta.

– Halloo, master, – odvetil, – buďte predsa opatrný a po druhý raz zarevte trochu tichšie! Na tejto starej lúke človek nikdy nevie, či tu nie sú dakde skryté uši, ktoré by nemali nič počuť! Poď, Tony!

Na tieto slová kobyla pohla predlhými nohami a potom sama zastala pri mojom mustangovi. Pozrela naňho pohŕdavo a zlostne a obrátila sa k nemu tou časťou tela, v ktorej býva na parníku obyčajne výfuk. Bolo to zaiste jedno zo zvierat, ktoré – na prérii to nie je zriedkavosť – žijú len pre svojho pána a voči každému inému sú také hlavaté, že na nich nikto druhý nemôže jazdiť.

– Viem veľmi dobre, ako hlasne mám hovoriť, – odvetil som mu. – Odkiaľ prichádzate a kam sa uberáte, master?

– Tisíc rohatých, do toho vás nič!

– Myslíte? Master, nie ste príliš zdvorilý. To môžem o vás vyhlásiť s dobrým svedomím už teraz, hoci som s vami prehovoril iba zopár slov. No úprimne sa vám priznám, že som zvyknutý dostávať odpoveď na svoje otázky.

– Hm… áno… Zdá sa mi, že ste veľmi vznešený gentleman, – riekol a pohŕdavo na mňa pozrel. – Preto vám hneď odpoviem. – Ukázal dozadu a potom dopredu. Prichádzam stadiaľ a uberám sa tam!

Muž sa mi začínal páčiť. Pokladal ma zaiste za sviatočného poľovníka, ktorý sa stratil svojej družine. Pravý zálesák vôbec nedbá o svoj zovňajšok a prejavuje odpor voči všetkému, čo je čisté. Kto sa potĺka po divokom západe dlhé roky, nestará sa nikdy, aby mal elegantný oblek ako do salónnej spoločnosti, a o každom, kto sa pekne oblieka, predpokladá, že je to greenhorn, od ktorého nemožno čakať nijaké veľké činy. Vo Wilkersovej pevnosti som si kúpil nové šaty a okrem toho som bol zvyknutý vždy si vyleštiť zbrane. Pre tieto dve okolnosti ma ani jeden prériový lovec nemohol považovať za dobrého zálesáka. Preto som cudziemu chlapíkovi nezazlieval jeho uštipačné slová. Ukázal som dopredu ako on a odvetil som:

– Usilujte sa teda dostať sa tam! Dávajte si však pozor pred štyrmi Indiánmi, ktorí tam vzadu sledujú vašu stopu! Nebodaj ste ich vôbec nespozorovali?

Uprene sa na mňa zadíval jasnými, prenikavými očkami a v jeho pohľade sa odzrkadľoval údiv i veselosť.

– Že som ich nespozoroval? Hihihi! Vraj sú za mnou štyria Indiáni a ja som ich nespozoroval! Zdá sa mi napríklad, že ste podarený chlapík! Tí dobrí ľudkovia sú za mnou práve od dneskajšieho rána, ale nemusím sa za nimi vôbec obzerať, lebo poznám spôsoby týchto červených gentlemanov. Za dňa sa budú držať v patričnej vzdialenosti a pokúsia sa prikradnúť sa ku mne v noci, až sa dakde utáborím. Ale môžu sa napríklad aj prerátať, lebo teraz urobím oblúk a dostanem sa im do tyla. Doteraz nebol na to vhodný terén. Tu medzi týmito kopčekmi to konečne môžem urobiť. Ak sa chcete dačomu priučiť a ak chcete vidieť, ako to starý zálesák zariadi, aby sa dostal červenokožcom za chrbát, ostaňte tu a vyčkajte desať minút, lebo muži vášho druhu netúžia napríklad nadýchať sa indiánskeho parfumu. Poďme, Tony!

Viacej sa o mňa nestaral. Odklusal a po polhodine zmizol aj so svojou jedinečnou kobylou medzi kopcami.

Jeho plán som veľmi dobre pochopil, lebo na jeho mieste by mi bola prišla na um tá istá myšlienka. Chcel odklusať v oblúku, aby sa dostal za chrbát nepriateľov. No bol by sa k nim musel dostať skôr, než by podľa zmeny jeho smeru vytušili úskok. Aby to docielil, musel sa, prirodzene, uberať len dolinkami. Ba lepšie by urobil, keby sa nesnažil dostať sa Indiánom za chrbát, ale keby odbočil len v malom oblúku, aby prešli pomimo neho. Doteraz ho mohli dobre pozorovať, a teda vedeli, ako ďaleko je pred nimi. Keby náhle odbočil, iste by im ani na um neprišlo, že je tak blízko.

Boli štyria proti jednému. Mohol som predpokladať, že sa hádam ocitnem v položení, v ktorom budem musieť použiť zbrane, preto som si ich prezrel a očakával som ďalší priebeh udalostí.

Indiáni sa čoraz väčšmi blížili, jeden za druhým. Už sa takmer dostali k miestu, kde sa stopy malého chlapíka miešali s mojimi, keď tu prvý z nich zrazu zastavil koňa a obrátil sa. Akiste ho udivilo, že belocha, ktorého prenasledujú, už nevidieť. Zhrčili sa do malého húfika a chvíľu sa radili. Guľkou zo svojej medveďobijky som ich mohol zasiahnuť. Ale nebolo to treba, lebo vtom už zahrmel výstrel a v nasledujúcej sekunde druhý. Dvaja Indiáni padli z koňa a súčasne sa ozval hlasný, víťazný výkrik.

– O-hi-hi-hiii! – zaznel hrdelný hlas, ktorým Indiáni vydávajú bojový pokrik.

Lenže teraz nevychádzal tento pokrik z úst Indiánových, ale z úst malého lovca, ktorý sa vynoril z blízkej dolinky. Uskutočnil svoj plán, zmizol za mnou a teraz sa naraz ukázal predo mnou. Predstieral, že po týchto svojich dvoch výstreloch chce ujsť. A jeho kobyla akoby sa zrazu celkom zmenila: tak rýchlo strihala nohami, že sa za ňou len prášilo. Hlavu s končitými ušami zvrátila dozadu a každá šľacha, každý nerv jej tela akoby bol napätý na najvyššiu mieru. Jazdec i kôň akoby zrástli. Lovec mával puškou a za cvalu ju nabíjal s istotou, ktorá nasvedčovala, že v takomto položení sa neocitol po prvý raz.

Za ním zahučali dva výstrely. Obidvaja Indiáni naňho vypálili, ale ani jedna guľka ho nezasiahla. Indiáni zúrivo vykríkli, schytili tomahavky a už sa aj hnali za ním. Až doteraz sa ani neobzrel. Akonáhle však bol s nabíjaním hotový, obrátil sa i s kobylou. Zdalo sa, že zviera myslí a cíti to isté čo jazdec. Zastalo, vypälo sa a potom stálo nehybne ako kus dreva. Jazdec priložil pušku k plecu a krátko zamieril. V najbližšej chvíľke sa dvakrát zablyslo, ale kobyla sa ani najmenej nepohla. Obaja Indiáni padli.

Ležal som s namierenou puškou, ale nevypálil som, lebo malý lovec nepotreboval moju pomoc. Teraz zostúpil z koňa, aby prezrel premožených nepriateľov. Vykročil som k nemu.

– Nože, sir, budete už teraz napríklad vedieť, ako treba robiť oblúk, keď chce človek preľstiť červenokožcov, he? – spýtal sa ma.

– Thank you, master! Vidím, že sa od vás môžem dačomu priučiť.

Môj úsmev sa mu predsa len videl trochu podozrivý, lebo ostro na mňa pozrel a povedal:

– Alebo azda aj vy by ste boli prišli na tú myšlienku?

– Nebolo treba odbočiť v oblúku. Tu je pôda samý kopec a dolinka, a človek sa tu môže ľahko skryť. Stačí sa ukázať pred nepriateľom v značnej vzdialenosti a potom jednoducho môžete klusať po vlastnej stope nazad. Oblúk sa hodí viacej na rovnú a rozsiahlu prériu.

– Dívajme sa, odkiaľ to všetko máte? Kto ste vlastne, he?

– Píšem knihy.

– Vy… píšete… knihy…? – V úžase o krok cúvol a na tvári sa mu zjavil vážny, súcitný výraz. – Azda ste chorý, sir?

Pritom si ukázal na čelo, takže som celkom presne vedel, akú chorobu myslí.

– Nie! – odvetil som.

– Nie? Tak vás môže pochopiť azda starý medveď, ale ja nie. Zastrelím bizóna, pretože musím jesť. Ale prečo vy píšete knihy?

– Aby ich ľudia čítali.

– Sir, nezazlievajte mi, ale je to najväčšia hlúposť, akú si len niekto môže vymyslieť! Kto chce čítať knihy, nech si ich napíše sám, to musí vedieť už napríklad aj decko. Veď ani ja nestrieľam zverinu pre iného! Teda, hm, škrabák kníh ste? Ale načo ste vlastne prišli sem do savany, he? Chcete tu azda napríklad písať knihy?

– To budem robiť, až budem zase doma. Budem písať o všetkom, čo som prežil a videl. Tisíce a tisíce ľudí to budú čítať a potom budú vedieť veľmi dobre, čo sa deje na prérii, a nemusia tam cestovať.

– A budete písať azda aj o mne?

– Pravdaže.

Cúvol ešte o krok. Potom však pristúpil tesne ku mne, položil pravú ruku na rukoväť svojho zálesáckeho noža, ľavou ma chytil za rameno a riekol:

– Sir, tam stojí váš kôň. Vyštverajte sa naňho a straťte sa stadiaľto, ak si neželáte, aby sa vám medzi rebrá vkĺzlo niekoľko cólov chladného ostrého železa. Pri vás by človek nemohol prehovoriť ani slovo, ba ani rukou pohnúť, aby sa o tom nedozvedel celý svet. Aby vás parom uchytil! Už sa aj practe!

Malý chlapík mi siahal práve po plecia a predsa mienil svoju hrozbu vážne, nad čím som sa v duchu smial. No navonok som to nedal znať.

– Sľubujem vám, že budem o vás písať len v dobrom, – riekol som.

– Berte sa! Povedal som a pri tom ostane!

– Tak vám dám slovo, že o vás vôbec nebudem písať!

– To na veci nič nemení! Kto si sadne, aby pre druhých ľudí písal knihy, tomu sa v hlave múti a taký človek nikdy nedodrží slovo. Practe sa teda, človeče, lebo vo mne vzkypí napríklad žlč a urobím dačo, čo vám nebude príjemné!

– Čo by to mohlo asi byť?

– To hneď uvidíte!

S úsmevom som mu pozrel do očí sršiacich hnevom a pokojne som povedal:

– No teda rád by som to uvidel.

– Pozrite sem! Ako sa vám páči táto čepeľ?

– Nebojím sa jej. To vám hneď dokážem!

V momente som ho oblapil, ruky som mu zmykol dozadu a hneď som medzi ne a chrbát vrazil svoju ľavicu, pritisol som ho k sebe a pravicou som mu zovrel zápästie, takže vypustil nôž s bolestným výkrikom. Tento neočakávaný útok celkom zmiatol malého chlapíka, takže skôr, než mohol urobiť na obranu čo len jediný pohyb, mal už ruky za chrbtom zviazané remeňom z môjho vrecúška na strelivo.

– All devils! – zvolal. – Čo vám to prišlo na um! Čo chcete napríklad so mnou urobiť?

– Halloo, master, buďte predsa opatrný a po druhý raz revte trochu tichšie! Na tejto starej lúke človek nikdy nevie, či tu nie sú dakde skryté uši, ktoré by nemali nič počuť!

Pustil som ho a rýchlo som schytil nôž a pušku, ktoré pred chvíľkou odložil na zem. Pokúšal sa vyslobodiť si ruky. Od námahy sa mu do tváre vohnala krv, ale nepodarilo sa mu pretrhnúť pevný remeň.

– Nenamáhajte sa, master, – radil som mu. – Budete voľný, až ja budem chcieť. Chcem vám iba dokázať, že aj škrabák kníh je zvyknutý správať sa voči ľuďom tak, ako sa oni správajú voči nemu. Vytiahli ste na mňa nôž, hoci som vás neurazil, ani vám nijako neublížil a podľa zákonov prérie ste sa stali mojím zajatcom, teda môžem s vami robiť, čo sa mi zapáči. Nikto mi nemôže vyčítať, ak toto chladné, ostré železo vkĺzne medzi rebrá vám, a nie mne, ako ste mi to pred chvíľkou sľubovali.

– Pichnite ma, človeče! – odvetil a zamračil sa. – Bude mi to celkom vhod, keď ma tu odpravíte, lebo dať sa za bieleho dňa premôcť a zviazať jediným človekom a neskriviť mu ani len vlások na hlave, to je hanba, akú Sans-ear neprežije.

– Sans-ear? Vy ste Sans-ear? – zvolal som.

O tomto slávnom zálesákovi som veľmi mnoho počul, i to, že ho ešte nikto nevidel v spoločnosti iného človeka, lebo nikoho nepovažoval za hodného, aby ho pri sebe strpel. Pred niekoľkými rokmi mu Indiáni z kmeňa Navajov odrezali uši a odvtedy ho nazývali po celej prérii, ba aj za ňou, čudným menom Sans-ear, ktoré je zložené z francúzskeho a anglického slova a znamená Bezuchý.

Mlčal a až potom, keď som otázku zopakoval, odvetil:

– Čo vás do môjho mena? Ak je nepekné, nestojí za to, aby ste ho vyslovili, ale ak je dobré, nepatrí sa, aby sa spomínalo v súvise s hanbou, ktorá ma dnes stihla.

Prikročil som k nemu a rozviazal mu putá.

– Tu máte svoj nôž a pušku. Ste voľný. Choďte, kam sa vám páči!

– Nerobte hlúpe žarty! Vari môžem odísť s takou hanbou, že ma premohol greenhorn? Keby to bol urobil aspoň nejaký poriadny chlap ako červený Vinnetou, dlhý Haller alebo stopár Old Firehand či Old Shatterhand, tak hej, tak...

Uľútilo sa mi starého chlapíka. Kúsok, ktorý som mu vyparatil, ho naozaj hlboko zarmútil, a preto som bol rád, že ho teraz môžem potešiť, veď vyslovil aj moje meno, pod ktorým ma poznali pri táborových ohňoch belochov aj vo vigvamoch Indiánov.

– Greenhorn? – opakoval som. – Naozaj sa domnievate, že nováčik na západe by vedel takú zahrať smelému Sans-earovi?

– A čo ste, ak nie nováčik? Vyzeráte, akoby ste prišli rovno z krajčírskeho salónu a vaše zbrane sú také vyleštené, ani čo by ste sa chystali na maškarný ples.

– Ale sú dobré. Hneď to uvidíte! Dávajte dobrý pozor!

Zdvihol som kameň dvakrát taký veľký ako dolár a vyhodil som ho do vzduchu. Zamieril som puškou a vo chvíľke, keď kameň vo vzduchu zastal, lebo sila vrhu a zemská príťažlivosť sa vyrovnali, trafila ho moja guľka a vyrazila ho ešte vyššie.

Nacvičoval som tento výstrel mnoho sto ráz, kým sa mi konečne začal dariť. Nebol to nejaký zvlášť majstrovský kúsok, ale malý traper sa díval na mňa s úžasom v očiach.

– Ejha, to ale bola trefa! Vždy sa vám to podarí?

– Devätnásť ráz z dvadsiatich.

– Nuž tak ste naozaj osobnosť, akú treba pohľadať! Ako znie napríklad vaše meno?

– Old Shatterhand.

– To nie je možné! Old Shatterhand musí byť oveľa starší než vy, inak by ho nevolali Stará Drviaca Ruka.

– Zabúdate, že slovo „Old“ sa často používa aj v inom význame, nielen na označovanie veku.

– Správne. Ale nezazlievajte mi, sir, Old Shatterhand ležal raz pod grizlym, ktorý ho prekvapil v spánku a rozdrapil mu na chrbte mäso, že bolo vidieť až rebrá. Pravda, Old Shatterhand si biftek svojho mäsa opäť prilepil na chrbát, aby sa mu zrástlo, ale jazva napríklad musí byť dobre viditeľná aj teraz.

Rozopäl som si kabát z bizónej kože a potom aj bielu košeľu z jelenice.

– Pozrite sem!

– Tisíc hrmených, ale vás tá potvora dobre zdrapla! Iste vám bolo vidieť všetkých šesťdesiatosem rebier!

– Veru, tak nejako to bolo. Stalo sa mi to dolu pri Red Riveri a ležal som s tou ranou dva týždne vedľa medveďa pri rieke, odkázaný len na seba, až ma našiel náčelník Apačov Vinnetou, ktorého meno ste pred chvíľou spomenuli.

– Tak predsa ste Old Shatterhand? Hm, tak vám niečo poviem. Veríte, že som napríklad hrozný hlupák?

– Nie, to neverím. Urobili ste len tú chybu, že ste ma pokladali za greenhorna, nič viacej. Od nováčika ste nemohli očakávať taký útok. Sans-eara možno premôcť len tak, keď ho človek prekvapí.

– Oho! Zdá sa, že vy nepotrebujete nikoho prekvapovať. Iste nie je veľa mužov, ktorí by boli takí silní ako vy. Moje skutočné meno znie Sam Hawerfield, ale ak mi chcete urobiť radosť, volajte ma len Sam!

– A vy mňa zase Charley ako všetci moji priatelia. Tu máte moju ruku!

– Tľapneme si, hej, nech je po vašej vôli, sir. Starý Sam nie je mužom, ktorý by len tak ľahko hocikomu stískal prsty. No vám veľmi rád podám ruku. Len vás prosím, buďte pritom milosrdný a nerozmliaždite mi tým stisnutím ruku na kašu! Budem ju ešte potrebovať.

Nijaké strachy, Sam! Vaša ruka mi môže preukázať ešte nejednu službu, práve tak ako aj moja je ochotná poslúžiť vám. Ale teraz hádam smiem zopakovať svoju prvú otázku: Odkiaľ idete a kam sa uberáte?

– Prichádzam priamo z Kanady, kde som pracoval pri drevorubačoch, a teraz chcem napríklad do Texasu a Mexika, kde je vraj toľko všelijakých lotrov, že sa človeku priam až srdce v hrudi smeje, keď si pomyslí na guľky a bodnutia nožom, ktoré ho tam čakajú.

– Aj ja ta idem! Aj ja chcem do Texasu; potom idem do Kalifornie a je mi celkom ľahostajné, ak odbočím trochu do Mexika. Smiem ísť s vami?

– Či vraj smiete! No pravdaže! Boli ste už tam na juhu a teda ste muž, akého práve potrebujem. Ale teraz mi vážne odpovedzte: naozaj píšete knihy?

– Áno.

– Hm! Ak to robí Old Shatterhand, tak to musí byť predsa len inak, než som si predstavoval. Ale to vám poviem: radšej by som nejakou náhodou chcel padnúť zadkom do medvedieho brlohu, než by som namočil pero do atramentu. Po celý svoj život som nevedel napísať ani len slovo. Ale teraz mi povedzte, kde sa vzali Indiáni v tomto kraji? Sú to Oglalovia, pred ktorými sa človek musí mať na pozore.

Povedal som mu, čo som vedel.

– Hm! – precedil pomedzi zuby. – Nesmieme tu teda ostať. Včera som natrafil na stopu, pred ktorou treba mať rešpekt. Napočítal som najmenej šesťdesiat koní. Títo štyria chlapíci iste patria k tomu húfu a vyslali ich ako vyzvedačov. Boli ste tu už niekedy?

– Nie.

– Asi tridsať kilometrov západne je rovná préria a ešte o pätnásť kilometrov ďalej je voda, ku ktorej asi Indiáni zamierili, aby napojili kone. Pravdaže, vyhneme sa im a odbočíme radšej na juh, aj keď tam natrafíme na vodu až zajtra popoludní. Ak vyrazíme hneď, ešte dnes pred večerom sa dostaneme k trati, ktorú tu nedávno vybudovali a ktorá sa ťahá zo Spojených štátov na západ. Ak prídeme vo vhodný čas, možno budeme mať potešenie vidieť vlak, ktorý napríklad prefrkne pomimo nás.

– Som pripravený na odchod. Ale čo urobíme s mŕtvolami?

– Čo s nimi urobíme? To bude rýchla práca. Necháme ich ležať tu, ale najprv im odrežeme uši.

– Musíme ich zakopať. Ak ich tu Indiáni nájdu, hneď budú vedieť, že tu boli nejakí belosi.

– Nech ich len nájdu, Charley, to práve chcem.

Potom zaniesol mŕtvych Indiánov na temeno jedného z kopcov, uložil ich vedľa seba, odrezal im uši a dal im ich do rúk.

– Tak, Charley! Nájdu ich a hneď budú vedieť, že tu bol Sans-ear. Veru sa vám priznám, že je to veľmi hlúpy pocit, keď človek v zime čaká, že mu budú mrznúť uši, a nemá ich. Bol som raz taký nešikovný, že ma chytili červenokožci. V boji som jednému z nich netrafil dobre tomahavkom do hlavy a odťal som mu iba ucho. Prv, než by ma boli zabili, chceli ma za to zosmiešniť a odrezali mi obe uši. Uši majú, ale nepodarilo sa im vziať mi aj život, lebo Sam Hawerfield im celkom nečakane zdúchol. Ale za moje dve uši… no… tu ich spočítajte!

Pri tých slovách mi pred oči podstrčil svoju pušku a ukazoval mi na pažbe početné vrúbky.

– Každý vrúbok, – vravel mi, – značí, že som vzal jednému nepriateľskému Indiánovi život. Teraz sem pribudnú ďalšie štyri vrúbky.

Urobil štyri nové zárezy a pokračoval:

– Tuto sú samí červenokožci. Ale tu vyššie týchto osem vrúbkov značí ôsmich belochov, ktorí ochutnali guľku z mojej pušky. Prečo, to vám dakedy ešte vyrozprávam. Mám vyhľadať už iba dvoch. Sú to otec a syn, dvaja najväčší lotri, akí kedy šliapali po šírom svete. Keď týchto dvoch nájdem, moje dielo bude dokonané.

V očiach sa mu zaligotali slzy a na jeho ošľahanej tvári sa zjavil výraz žiaľu, dojatia a lásky. Vytušil som, že srdce tohto starého lovca sa tiež kedysi hlásilo o svoje práva. Možno aj jeho ako mnohých iných priviedol do drsného života divočiny bôľ alebo túžba po pomste, lebo pravý prériový lovec už nič viac nevie o vznešenom príkaze: „Milujte svojich nepriateľov!“ Znovu si nabil pušku. Bola to jedna z tých hrozných búchačiek, aké často vidno na prérii. Kolba už dávno stratila svoj pôvodný výzor. Vrúbok vedľa vrúbka, zárez vedľa zárezu. Každý tento znak pripomína smrť jedného nepriateľa. Hlaveň sa pokryla zvonku i zdnuka hrubou vrstvou hrdze. Zdá sa, že jej otvor sa zúžil. Nezasvätenému človekovi by sa z takej rachotiny nepodaril ani jediný výstrel. No v ruke majiteľa je takáto puška zbraňou, ktorá nikdy neminie cieľ. Za dlhé roky si na ňu navykol, pozná všetky jej prednosti, úskoky a nedostatky. A keď z nej vypáli, mohol by sa staviť o všetko čo má, i o vlastnú hlavu, že zasiahne cieľ.

– Tony! – zvolal malý lovec.

Kobyla sa doteraz pásla neďaleko. Na toto zvolanie priklusala k svojmu pánovi a stala si vedľa neho, takže mu stačilo iba oprieť sa o ňu rukou a pohodlne vysadnúť.

– Sam, máte skvelú kobylu! Kto ju vidí po prvý raz, nedal by za ňu ani dolár, ale kto ju pozoruje, čoskoro zbadá, že by ste ju nepredali ani za tisíc sovereignov.

– Tisíc? Pshaw! Povedzte, že ani za milión! V Skalistých horách poznám náleziská zlata, z ktorých by som mohol peniaze zhŕňať priam lopatou. Ak raz niekoho stretnem, kto si zaslúži, aby ho mal Sam Hawerfield zo srdca rád, tomu tieto miesta ukážem. Teda nepotrebujem svoju Tony predávať, aby som získal peniaze. Len toľko vám poviem, Charley: Ten, ktorého teraz volajú Sans-ear, bol kedysi celkom iným chlapíkom než teraz, jeho život bol plný šťastia a blaha, ako je deň plný jasu a more plné kvapiek. Bol mladým farmárom a mal ženu, pre ktorú by bol obetoval tisíc životov, a dieťa, pre ktoré by bol dal aj desaťtisíc životov. Ženu si kedysi priviezol domov na svojej najlepšej kobyle, ktorá sa volala Tony. A keď raz kobyla mala žriebä, zdravé, vrtké a bystré, aké sa málokedy vydarí, prečo by sa nevolalo Tony ako matka? Nemám pravdu, Charley?

– Áno, – odvetil som dojatý tou detinskou mysľou, ktorú tento drsný chlapík tak neočakávane prejavil.

– Well! Potom prišli tí desiati, o ktorých som vám už hovoril. Bola to banda busheaderov, ktorí vtedy znepokojovali kraj. Spálili mi farmu, zabili mi ženu a dieťa, zastrelili mi kobylu, ktorú nemohli na nič potrebovať, lebo nikoho cudzieho nezniesla na chrbte, a len žriebä sa zachránilo, pretože sa práve vtedy náhodou kamsi zatúlalo. Prišiel som z poľovačky domov a našiel som toto zviera ako jediného svedka svojho bývalého šťastia. Čo vám mám ďalej rozprávať? Ôsmi z týchto lotrov padli mojou rukou, guľkami tejto pušky. Aj poslední dvaja budú moji. Keď sa starý Sans-ear prilepí niekomu na stopu, ten môže utekať hoci až k Mongolom, neujde mu. Práve preto chcem do Texasu a Mexika. Z mladého bodrého farmára sa stal sivovlasý zálesák a prériový tulák, ktorý myslí len na krv a pomstu, a žriebä sa premenilo na bytosť, ktorá sa podobá skôr capovi než poriadnej kobyle. Ale obaja, kobyla i jej pán, sú statní ešte i dnes a udatne vydržia spolu až dotiaľ, kým jedného z nich neskolí hviždiaci šíp, guľka alebo tomahavk. Ten druhý potom, či už to bude kobyla alebo ja, zahynie žiaľom a túžbou.

Pretrel si rukou oči. Potom vysadol na kobylu a povedal:

– Toľko o starých udalostiach, Charley. Ste prvý, ktorému o nich rozprávam, hoci vás vidím po prvý raz, a budete asi aj posledným. Zaiste ste už o mne dosť počuli ako aj ja o vás, keď som si niekedy sadol na štvrťhodinku k ľuďom pri táborovom ohni. Preto som vám chcel ukázať, že vás nepokladám za cudzinca. Urobte mi však teraz láskavosť a zabudnite, že ste ma dnes tak dobehli. Pokúsim sa dokázať vám, že starý Sam Hawerfield je aj pri tom všetkom súci chlapík.

Odviazal som svojho mustanga a vysadol som naňho. Sans-ear povedal, že pôjdeme na juh, ale cválal rovno na západ. Nepýtal som sa ho na nič. Iste mal pritom nejaký dobre rozvážený úmysel. Ani na to som nič nepovedal, keď si so sebou vzal oštepy štyroch Indiánov. Veľmi živo mi pripomínal môjho starého Sama Hawkensa, s ktorým mal aj spoločné krstné meno.

Prešli sme hodný kus cesty tak, že sme iba držali kone a nikto neprehovoril ani slovo. Sans-ear zostúpil a vbodol jeden oštep práve na temeno malého pahorku. Teraz som už pochopil jeho úmysel. Chcel oštepmi vyznačiť Indiánom cestu k mŕtvym, aby sa tak dozvedeli, že Sans-earova pomsta si vyžiadala ďalšie obete.

Table of Contents

Title Page

PRVÁ KAPITOLA ✪ Na veľkej západnej trati