Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

Michal Škombár

Autor: © Michal Škombár, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Mgr. Anetta Letková

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-052-8

ISBN MOBI: 978-80-8197-053-5

Túto knihu venujem doktorom a sestričkám z detského ára v Rooseveltovej nemocnici. Ste super.

Prológ

William už neraz myslel na samovraždu, ale komu to nepreblesklo hlavou ešte ani raz v živote? Nemôcť nikdy zaspať je darom aj prekliatím zároveň. A tento hendikep mal na planéte každý ctihodný občan. Ako malý býval William nesmierne šťastný, že nemusí vykonávať tú čudesnú činnosť, o ktorej tušil, že kdesi v skrytosti stále jestvuje. No keď ste starší a ste deň čo deň unavení z práce, odrazu sa vo vašom vnútri začne rozvíjať istá nebezpečná túžba. Nemusieť pohnúť ničím na svojom tele. Spánok sa ho snažil potajomky premôcť. William však nevedel, ako to spraviť. Nepoznal postup. Túžil aspoň raz v živote zakúsiť neopísateľný pocit voľnosti. Keď dovŕšil dvadsať rokov, vpichli mu pod kožu tekutinu, ktorá zastavila jeho starnutie. Preto planétu obývali len ľudia prevtelení do mladíckej podoby. Rodiny, ktoré žili v manželstve takmer už veky, neboli obmedzené počtami detí. Krajina však nebola napriek tomu nikdy preľudnená, za čo mohli hlavne samovraždy, vraždy, neplodnosť, zrútenie sa, čo nakoniec opäť viedlo väčšinou len k samovražde. Všetko vyzeralo naoko prekrásne. Počatie nového života sa tu zakaždým rovnalo veľkému zázraku a bolo hodné aj bujarej oslavy.

Prvá časť

Pracoval vo fabrike na balenie potravín. Každý deň sa snažil byť dokonale pracujúcim mladíkom. Nadváha či iné telesné nedostatky tu neprichádzali do úvahy. Stravu mali všetci rovnakú, no aspoň sa denne obmieňala, lebo ak by to tak nebolo, počet samovrážd by zrejme stúpal závratným tempom.

Dnes ťahal štrnásťhodinovú šichtu. Kontroloval obaly, či všetko dôkladne tesní. Jeho najlepší priateľ pracoval s ním. Mal ázijské korene, čo bolo poznať hlavne na črtách jeho tváre. Volal sa Cwong, ale jeho dobrosrdeční známi ho radšej prezývali Cvok. Počas päťminútovej prestávky sa Cvok dostal až k Williamovej oddychovej zóne. „Zájdeme dnes večer na jedno?“

„Ak pozývaš, pôjdem,“ odvetil a nebezpečne sa zakolísal na stoličke.

„Fajn,“ povedal Cvok bolestivo.

„Nieže znova vyskúšaš starú fintu, že si si zabudol peňaženku. Preto ti vopred vravím, že dnes ju nechám pre zmenu v práci ja.“

„V práci?“ zdvihol obočie.

„Neboj sa, dnes som si zmenil číselný kód na skrinke.“

„Sú to štyri nuly?“ zasmial sa, pretože dobre vedel, že zapamätať si aj jednoduché číselné kombinácie robilo Williamovi zakaždým veľký problém.

„Nie, je to päť jednotiek.“

„No čísla môžu byť len štyri,“ jeho chybu neprehliadol.

„Začína sa práca!“ výkrikom sa Will snažil zakryť svoj omyl.

*

Jednotvárna siréna oznámila koniec zmeny. Muži sa pobrali do samostatnej časti, kde zhodili do košov prepotené žlté šatstvo a prúdmi ľadovej vody zo seba zmyli pot. William však strávil v sprche dlhší čas než zvyčajne. Zahľadel sa do menšieho zrkadla, ktoré bolo zavesené na stene v každom sprchovacom kúte. Pozeral sa na vlastný odraz a videl tam muža s malým znamienkom na spánku a nakrátko zostrihanými čiernymi vlasmi. Hnedé oči sa mu doslova blyšťali a báli sa snívať sen, v ktorom sa rozhodol seknúť s touto prácou. Náhle ho premohol nával zlosti a mal čo robiť, aby nerozbil päsťou sklenený odraz. Spevnil telo, zaťal zuby a zo širokých ramien si umyl zvyšky mydla. Obliekol si veci, v ktorých sa v ten deň vybral do práce. Na chvíľu uvažoval o tom, či sa má vybrať do ich viacgeneračného domova, no nakoniec túto úvahu zavrhol. Prepásť predsa rundu piva od Cvoka by bol neodpustiteľný hriech. Nohy mu v tú noc jemne podskakovali do rytmu hvízdania kolegu idúceho rovnakou cestou. Will sa cítil až príliš mladý. Veď mal len úbohých stodvadsať rokov! Dvere do krčmy boli v dezolátnom stave, ale žiadneho zo stálych zákazníkov to nikdy neodradilo od návštevy. William vošiel dovnútra a sadol si na jednu z voľných barových stoličiek. Barmanovi zodvihnutým ukazovákom naznačil, že má záujem o jedno vychladené pivo. Cvok tam stále nebol a bolo treba uznať, že od Willa nebolo veľmi rozumné objednať si pivo, keď nemal pri sebe peniaze. V hlave mu odznievali rôzne melódie a hrdlo pomaly pohlcovalo dobre vychladený nápoj. Za Williamovým chrbtom sa náhle strhla zaujímavá situácia, ktorá ho vytrhla z osamoteného posedenia. Hlavu otočil dozadu, aby mal na všetko dobrý výhľad. V klbku boli traja ľudia. Dvaja z nich strkali do toho tretieho a ten na obranu zodvihol pred seba dlane a vykríkol: „Verte mi! Je to pravda!“

„Klamár. Veď sa na seba pozri! Ak by to bola pravda, zmenil by si to!“ Až pri týchto slovách Williamove oči pozornejšie zacielili na postavu brániaceho sa muža. Hlavu mal celú plešatú a tiahla sa mu cez ňu aj hlboká jazva. Tvár pokrývali vrásky, čo bolo dosť nezvyčajné, lebo tie ste u nikoho živého, a dokonca ani mŕtveho neobjavili.

„Starec, nedotýkaj sa nás! Nechceme ochorieť na starobu,“ pridal sa druhý a obaja sa na tom schuti zasmiali.

William netušil, čo doňho vošlo, no odrazu sa postavil a vykročil k nim. „Nechajte ho na pokoji!“ skríkol.

Pozreli sa naňho a celí pobavení vycerili zuby. „Aha ho, ochranca bezvládneho.“

„Poďme,“ povedal druhý a potiahol kamaráta za rameno.

Ten sa ešte otočil k starcovi a oznámil mu svoje budúce úmysly. „Ak sa tu objavíš aj zajtra, bez ujmy už z toho nevyviazneš. Pamätaj na to, dedo.“ So smiechom obaja vykročili z krčmy.

„Ste v poriadku?“ opýtal sa William muža, na ktorom bolo zblízka ešte väčšmi vidieť jeho starobu.

„Áno, ďakujem. Volám sa Harry Perk,“ načiahol k Williamovi ruku.

„William Lembour,“ bez zaváhania mu ňou potriasol.

„Nedáme si jedno?“ pohľad obrátil k baru.

„Prečo nie, ak pozývate.“

Starý muž sa na tom od srdca zasmial. „Pozývam.“ Harry Perk bol veľmi zaujímavý chlapík, čo dosvedčovalo aj to, že barman z neho nespúšťal pohľad. Občas mal William pocit, že barmanovi od toľkého zaujatia až kvapká slina do pitia. Harry pracoval vo firme Billsmen. V každej spoločnosti vždy jestvovala istá skupina ľudí, ktorá mala výhody. A ľudia pracujúci v Billsmene nimi rozhodne oplývali.

„Som celkom vysoko. To vždy rád hovorím. Niekedy aj bez toho, aby sa ma ľudia na to pýtali. Veď nedávno si bol toho sám svedkom.“ Znova sa usmial a odpil si z pohára slamkou. „Neustále musím striedať krčmy, lebo v žiadnej ma dlho neznesú.“

„Čo sa vám stalo?“ William sa nakoniec odhodlal položiť otázku, ktorú z neho vytlačilo zrejme až pivo.

„Môže za to moja... neposlušnosť.“ Pozeral pred seba a opýtal sa: „A ty kde pracuješ?“

„Vo fabrike na balenie jedla.“

„Baví ťa to?“

„Neznášam to tam,“ odvetil bez premýšľania.

„Snívaš občas o nových výzvach?“

„Neustále.“

„Väčšinou prichádzajú, keď to najmenej čakáš.“

„Občas ich ani nečakám, a aj tak nechodia. Asi im nie som sympatický.“ Obaja sa na tom zasmiali. Zhovárali sa dlho do rána. Harry sa ho spýtal aj na tých dvoch grázlov a William mu len stručne odpovedal, že ich už párkrát videl v práci. Po dopití posledného pohára sa rozlúčili s tým, že zajtra sa opäť uvidia. Harry sa očividne nebál možného výprasku, ktorý by ho mohol pokojne aj zabiť.

*

Cvoka stále nikde nebolo a William tušil, že je zle. Ten všivák vycibril svoje neplatenie na novú úroveň. Nezostávalo mu teda nič iné, len sa prihovoriť barmanovi. „Nemám peniaze za to jedno pivo. Môžem dať niečo do zálohy? Hodinky?“ Zodvihol pravačku, na ktorej nosil strieborné hodinky.

„To je v pohode. Váš kamarát nechal vysoké prepitné. Odpočítam to z toho.“

„Dobre... ďakujem,“ odpovedal prekvapene.

„To ja ďakujem. Príďte aj nabudúce.“

Po opustení krčmy začal William v mysli spriadať plány, ako sa najbližšie pomstí Cvokovi.

Zvyšný voľný čas strávil doma pri filme, ktorý nelegálne stiahol za menej než dve sekundy. Jediná scéna, ktorá sa mu v mysli na pár dní zachová, bola tá, ako sa dvaja dvestoroční mladíci zhovárali pri stole o ženách. Logickými dedukciami sa snažili prísť na to, ako rozlíšiť tisícročné a vyššie ročníky od mladších. Domnievali sa, že vek sa dá rozpoznať v očiach, kde sa im každým rokom pridal jeden zárez do dúhovky. Prišli na to vďaka stromom a ich letokruhom. Preto sa k ženám snažili priblížiť čo najbližšie, aby sa im mohli pozrieť do očí. Občas to vyznelo naozaj komicky.

*

William kráčal do práce dobre duševne oddýchnutý a s neodolateľnou chuťou po pomste. Do rovnošaty sa preobliekol bleskurýchlo. Nad číselnou kombináciou skrinky chvíľu pouvažoval. Nakoniec zadal štyri štvorky a skrinka mu roztvorila svoju nie vždy vrúcnu náruč. Zastal na svojom pracovnom stanovišti a pozorne vyčkával na okamih, keď sa spustí pás s jedlom. Odrazu však k nemu pribehol zadychčaný Cvok.

„Nazdar. Prepáč mi ten včerajšok, ale stretol som jednu kočku. Slovo dalo slovo a bolo z toho úžasné rande.“ Oprel sa o pás.

„Včera som nemal so sebou žiadne prachy. Mal som šťastie, že som sa z toho vysekal.“

„Maléééér,“ zatiahol Cvok.

Vtom k nim pribehol kolega. Jeho dlhé blond vlasy viali vo vetre ako vlajka na žrdi. Začínala sa tvoriť skupinka, ktorá svedčila skôr o prestávke, než o čoskoro sa začínajúcej práci. „Sú tu ľudia z Billsmenu. Vraj pridelili našim dvom už bývalým zamestnancom nové miesta. Nechcel by som byť v ich koži.“

„Kam idú?“ Cvokovo telo sa razom od zvedavosti odlepilo od pásu.

„Na východ. Vraj sa včera vyhrážali jednému z ich vysokopostavených mužov smrťou. Sú to idioti.“

„Blázni,“ pridal sa Cvok.

„Ja som tam bol,“ vyletelo z Williama priznanie.

„Čo?!“ zvrieskli obaja naraz. Všetci na nich upreli zvedavé pohľady.

„Neskoro. Idú sem,“ vyriekol dlhovlasý mrazivú vetu.

Dvaja muži v čiernych oblekoch si razili cestu rovno k trojici ľudí stojacich pri páse. Obaja mali rovnaký, na ježka zostrihaný účes a perfektne zosúladenú chôdzu. Bez zdržiavania začali hovoriť rovno k veci.

„Ktorý z vás je William Lembour?“

Dva ustráchané potkany v blízkosti spomínanej osoby ukázali naňho prstom. Preto nemal v pláne zatĺkať a priznal sa. „Ja som William.“

„Pán William, dovoľujeme si vás oboznámiť s tým, že dnes vám bola pridelená nová práca.“

Cvokov jazyk sa nezdržal. „Na východe?“

Pozornosť mužov v oblekoch sa presunula na Cvoka. Vyžarovalo z nich niečo, čo dávalo ľuďom pokyn, aby sa im neopovážili skákať do reči. „Nie. Ponúkame mu prácu vo firme Billsmen.“ Znovu sa zahľadeli na Williama. „Pracovali by ste s Harrym Perkom. Sám si vás vyžiadal. Prijmete jeho ponuku?“

Sprvu im chcel položiť otázku, či to smie odmietnuť. Väčšiu sprostosť by však nemohol vysloviť, a preto s menšími problémami odvetil: „S... samozrejme.“

„Nasledujte nás.“

Jeho nohy okamžite vykročili. Jediné, čo v tej chvíli začul, bolo, ako za jeho chrbtom Cvok spustil spŕšku nadávok a výčitiek. Lepšiu príučku za nezaplatenie piva hádam ani nemohol dostať.

*

Srdce mu búšilo ako o život. Ešte nikdy nepociťoval také vzrušenie ako z nadchádzajúcich udalostí. Stáli pred najvyšším mrakodrapom, aký kedy postavili. Siahal do výšky šiestich kilometrov a povrávalo sa, že ak by ste z neho skočili, pred tvrdým dopadom by ste stihli v pokoji zjesť aj hamburger. Podlaha v mrakodrape mala bielu farbu a všetky steny boli zahalené do zlatej tapety. Kráčali pomedzi perfektne oblečených ľudí až k výťahu. Cesta na druhé najvyššie poschodie trvala deväť sekúnd a William bol z tej rýchlosti doslova uchvátený. Vystúpili na podlahu, ktorá mala vernú podobu mora. William okamžite zaspätkoval. Jeho sprievod sa zastavil a upriamil naňho spýtavé pohľady. „Ste v poriadku?“

„Áno,“ Will preglgol strach. „Prepáčte mi to.“ Nasledoval ich.

„Nie ste prvý, koho vystrašila táto podlaha.“

Kráčali stále dopredu a po ich ľavici sa ťahal rad dverí, zatiaľ čo sprava vnášali do týchto rozľahlých priestorov svetlo okná. Nakoniec zastali pred dverami zo zlata. Jeden z jeho sprievodcov na ne zaklopal. Po chvíli sa dvere samy otvorili a zmätený William opäť nasledoval mužov v oblekoch. Harry stál pri okne, a keď uvidel svojho hosťa, neubránil sa úsmevu. „Ďakujem vám, páni, môžete odísť. Vaše služby tu už viac nie sú potrebné.“ Dvojica prikývla a bez reptania odišla. Harry pristúpil k Williamovi a podal mu ruku. „Som rád, že si prijal moju ponuku. Budeš moja pravá ruka, ktorá ma bude chrániť, ak sa dostanem do nejakej bitky v krčme.“

„Budem sa snažiť nesklamať vás, pane.“ Pustil mu ruku.

„Hovor mi Harry,“ pozrel sa na Williama prísnejším pohľadom. „Všetko, čo sa časom dozvieš, musí zostať tajomstvom. Ak sa preriekneš, budeš potrestaný. Nie odo mňa. Sú tu aj mocnejší ľudia, než som ja. Sám som to okúsil na vlastnej koži a na toto bolestné stretnutie mi zostali celoživotné šrámy. Ak však pochybíš, bude ťa to stáť život. Nedokážem ťa ochrániť. No táto práca má aj veľké výhody. Voľnejší pracovný čas, kvalitnejšie jedlo a lepšie bývanie. Podal si mi ruku, takže už, žiaľ, nemôžeš vycúvať, William.“

William stál na mieste a stále neveril, že je to všetko pravda. Nerozumel, prečo práve on. „Prečo si si vybral akurát mňa, Harry?“

„Pretože si sa ma ako jediný nebál.“

*

Harry ukázal Williamovi všetky dôležité miestnosti na poschodí. Kuchyňa prekypovala rozličným jedlom a Will bol zaskočený, že majú na výber toľko možností. Záchody boli normálne a jediné, čo mu mierne vyrazilo dych, bol pozlátený toaletný papier. Uvažoval, či sa mu môže z neho časom pozlátiť riť. Jeho nová pracovňa bola hneď vedľa Harryho honosnej miestnosti. Mal ju spoločnú s dvoma ďalšími zamestnancami, čo Williamovi ani v najmenšom neprekážalo. Jeden z nich sa volal Smith. Mal čierne vlasy, ktoré boli z oboch strán dôkladne vykosené, preto Williamovi pripomínal kohúta. Druhý kolega sa predstavil ako Awak. Bolo to viac než nezvyčajné meno a William sa obával, či si ho bude schopný na prvýkrát zapamätať. Jeho vlasy boli žltej farby a bol o dosť nižší od Smitha. Možno za to mohli aj vlasy, ktoré mal vystrihané takmer až na kožu. William im povedal o sebe tiež len minimum informácií: svoje meno, kde robil a ako sa sem dostal. Zasadol za hnedý stôl, ktorý bol hneď vedľa okna. Pozrel sa na tenký počítač a uvažoval, v čom presne bude spočívať jeho práca. Nemohlo to byť predsa len neustále ochraňovanie Harryho pred bitkami. To by predsa zvládla hocijaká mužská aupairka. Kolegovia pracovali na niečom spoločnom a William netušil, či smie otravovať svojho šéfa. Zapol počítač a na obrazovke sa okamžite zjavila žiadosť o heslo. Nastolenú nudu teda nezabije hraním hier. Prstami začal klepkať o stôl a snažil sa vynôtiť aspoň nejakú vľúdnu harmóniu tónov. Po pohoršenom pohľade spolupracovníkov jeho prstový orchester utíchol. Postavil sa a upriamil pohľad na svet z ohromnej výšky. Nikdy ho ešte nevidel v takejto zmenšenej podobe a všetko sa mu zdalo akési mravčie. Slnečné lúče ho hriali na tvári a prvýkrát začal uvažovať nad zmluvou, ktorú spečatil nevedomky dlaňou. Výhody z tejto zmluvy zneli naozaj lákavo. Lepšie bývanie, inakšie jedlo a práca, v ktorej sa nenadrie, ak sa z Harryho nevykľuje pouličný bitkár. Vyhrážka smrťou ho veľmi nevydesila. Nevedel si jednoducho predstaviť niečo, čo bolo preňho tak nepredstaviteľne vzdialené.

„William,“ spoza chrbta sa náhle ozval Harry Perk, preto sa William urýchlene zvrtol.

„Harry.“

„Poď za mnou, ukážem ti tvoj nový domov.“

William prikývol a bez ďalších slov nasledoval svojho šéfa. Vyšli z budovy a nastúpili do čierneho auta so šoférom. Vykúkal z okna na tichšie ulice, pretože v tomto čase väčšina ľudí stále pracovala. Cesta trvala kratšie než päť minút a odrazu už vystupovali pred štvorposchodovým panelákom. Vyzeral novo a vyžarovala z neho akási číra čistota, podobne ako zo všetkého vo firme Billsmen. Prišli až k presklenému vchodu. Po pravej ruke boli zvončeky, na ktorých si William ihneď všimol vlastné meno. To ho len utvrdilo v presvedčení, že z tejto naúzko zovretej slučky niet úniku. Nad nimi visela kamera, ktorá snímala tváre návštevníkov. Harry prešiel svojím zlatým náprstkom po skeneri a dvere sa razom otvorili. William si všimol túto zvláštnu vec na jeho prste prvýkrát. Nemohol však ten zlatý šperk dlho obdivovať, pretože Harry ho už hnal pohľadom. Preto urýchlene vošiel dovnútra a vykročil po schodoch. Zastali až na najvyššom poschodí a Harry opäť prešiel náprstkom po skeneri, aby sa im otvorili ďalšie dvere. Prvá padla Williamovi do očí obývačka. Bola rozľahlá a sivý gauč nepatril tiež k najmenším. „William,“ oslovil ho Harry. Ten sa celý užasnutý k nemu obrátil. „Už budem musieť ísť. No predtým ti musím dať ešte vec, ktorú si tak neskrývane obdivoval.“ Z vrecka vytiahol ďalší zlatý náprstok a hodil mu ho.

William ho bez problémov zachytil a začal si ho zblízka obzerať. „Na čo všetko slúži?“

„Sú to tvoje kľúče od bytu, do práce a môžeš s tým aj platiť.“

„To je úžasné.“

„Áno, má to svoje výhody.“ Harry neprejavoval žiadne emócie, čo prišlo Williamovi naozaj čudné. „Zvyšok dňa si uži, máš voľno. Prezri si byt a okolie. Zajtra buď pred siedmou v robote. Čaká ťa dlhý deň a nech sa bude diať čokoľvek, nikdy si tento zlatý náprstok nedávaj dolu z prsta.“

William prikývol, aj keď sa nemohol zbaviť predstavy svojho zapareného prsta.

Table of Contents

Prvá časť