Ladislav Beran

HŘÍŠNÍ LIDÉ MĚSTA PÍSKU

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Ladislav Beran, 2017

Foto na obálce © Zdeněk Javůrek, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7805-3  (epub)

ISBN 978-80-243-7806-0  (mobi)

FÍGL, KTERÝ ZROVNA MOC NEVYŠEL

To, že kasaři byli v galerce zvláštní sorta pachatelů, kteří nejen že neradi měnili své způsoby vloupání do trezorů, ale měli i své zavedené rituály na místě činu, brali si s sebou na místo své oblíbené fetiše, jako třeba součástky spodního dámského prádla, které jim měly zajistit nepolapitelnost, o tom už se popsala spousta papíru. To, že jim to všechno bylo většinou houby platné a nakonec skončili v rukou zákona a málokterý si užil na svobodě peněz, které odcizil, o tom by mohli kriminalisté a četníci hodně dlouho vyprávět a soudní protokoly jakbysmet. Četníci z písecké pátračky dokonce zaznamenali případ, kdy si obávaný kasař Lukášek došel do děkanského kostela se svým novým niklštálem a tam si ho z kropenky pokropil svěcenou vodou. Našli se i kasaři, kteří si před tím, než šli na káču, nechali od kartářky vyložit, zda se jim bude dařit a jestli je četníci nedopadnou. Prostě každý kasař měl svůj zaručený fígl, který mu měl zajistit ten vysněný majlant, z něhož by pak měl na nějakou dobu slušně nasušíno. Pravdou je, že před svátkem Bořivoje v sedmatřicátém roce narazili četníci z písecké pátračky na případ vloupání do bytu hodináře Gustava Hovorky. Ten si večer odskočil na partičku mariáše do vinárny U Netopýra, a protože se mu dvakrát nedařilo, tak odešel dřív domů, kde ho čekalo nemilé překvapení. Když vešel do parádního pokoje, kde měl zabudovaný trezor ve zdi, spatřil u něho úplně nahého muže v plné práci. Ten na nic nečekal, všechno tu nechal a tak jak byl, vyskočil z okna a nahatý uháněl přes dvůr na zahradu, kde mu zmizel ve tmě. Vzhledem k tomu, že se pachatel do trezoru nedostal, hodinář Hovorka nahlásil případ vloupání na četnickou pátračku až druhý den ráno. S výjezdovkou četnické pátračky se dostal na místo i štábní kapitán Votruba, její šéf, který si nad počínáním hodináře mohl ukroutit hlavu a nenechal si svoje výtky pro sebe. Na místě sice bylo zajištěno kompletní kasařské nádobíčko a oblečení pachatele, ale vzhledem k tomu, že se jednalo o montérky, moc to četníkům nepomohlo. Technik pátračky praporčík Číp sice tyto věci na místě činu zajistil, ale po palečkách nikdy žádné stopy.

„Proč se pachatel na místě svlík donaha, pro to já nemám, pánové, žádný vysvětlení. To nám snad pachatel vysvětlí, až se chytí. Musím říct, že jsem se nikdy s něčím podobným nesetkal. Jediný vysvětlení mám pro ty jeho smradlavý fusekle, co jsou pod tím trezorem. Ty si určitě vzal na ruce, protože neměl rukavice. Co můžu udělat, tak zkusím na těch parketách najít a sejmout z nich ty jeho bosý haksny. To by se pánům trasologům mohlo jako důkaz třeba hodit,“ pustil se praporčík do práce, spustil se na kolena a začal snímat z podlahy pod oknem na černou daktyloskopickou fólii stopy bosých nohou. S touto jedinou stopou se také výjezd četnické pátračky vrátil na služebnu. Štábní strážmistr Hřebejk zjistil od jedné svědkyně, že viděla pozdě večer přelézat přes plot své zahrady nahého chlapa. Přestože měla na dosah ruky telefon, tak si o tom myslela své: měla za to, že je to nějaký načapaný milenec, který musel vzít okamžitě roha a nestačil se přitom obléct.

Proč nepřiznat, že tipování zloděje, kasaře, bylo pro četníky z pátračky pořádným oříškem. Ne že by česká kriminalistika už něco takového ve své historii nezaznamenala, to určitě ano, ale písecká pátračka se s něčím takovým dosud nesetkala. A proto to velké tápání, které mělo ani ne za týden pokračování v Sušici, kde došlo k vloupání přímo na náměstí do hodinářství Viléma Waltra. O tom se dozvěděli četníci z pátračky od vrchního strážmistra Kňourala, který hned po ránu zavolal do Písku, a to přímo štábnímu kapitánu Votrubovi. Ten, když ho vyposlechl, zavolal si do kanceláře štábního strážmistra Hřebejka.

„Máme, Hřebejk, v Sušici případ vloupání. Je to přímo na náměstí. A co je divný, že je udělaný ausgerechnet v hodinářství radního Viléma Waltra. Dejte dohromady výjezd a mažte tam. Vrchní ze Sušice tam sice vše nechal zajistit, ale znáte, jak to chodí. Všechno to tam četníci sami nejdřív prolezou a pak teprve volají. Moc bych za to nedal, že když jde o hodinářství, že tam na tom trezoru byl ten náš naháč. Pořádně to tam, Hřebejk, prověřte a hlavně tam hledejte stopy po bosých nohou na podlaze, jestli tam nějaký nebudou,“ vytáhl šéf pátračky ze šuplete barevný cucšpalek a dal ho Hřebejkovi.

„Tohle máte, Hřebejk, jako foršus a kdybyste se vrátil ze Sušice s pachatelem, udělal byste mi velkou radost. Rád bych toho kasaře totiž osobně poznal.“

„Pane štábní, nejste sám a v Sušici uděláme, co půjde. Vrchního strážmistra Kňourala znám dobře, přišel tam nedávno z Budějc a je to četník na svým místě,“ měl se Hřebejk k odchodu, když ho šéf pátračky zadržel.

„A propós, něco mi, Hřebejk, říká, zavolat do Prahy na čtyřku a asi tam hned zavolám. Pokud si matně vzpomínám, tak podobný případ pražská kriminálka před léty vyšetřovala, ale to už je zatraceně dlouho. Snad si pánové inspektoři ze čtyřky vzpomenou,“ nechal si štábní kapitán Votruba od služby spojit Prahu a měl štěstí. Narazil na zkušeného vrchního inspektora Marka, který už na pražské kriminálce něco pamatoval, na město nad Otavou dost držel a četnické pátračce už nejednou osobně pomohl. Jen co se mu štábní kapitán Votruba ozval, vrchní inspektor Marek se začal vyptávat, co je nového v Písku.

„Nových věcí je v Písku moc, ale ta nejnovější je, pane vrchní, že to vypadá, že máme v Písku nahatýho kasaře. Proto volám. Mám dojem, že už jste něco takovýho měli před léty v Praze taky. Nebo se mejlím?“

„Vůbec se nemejlíte, pane štábní. Popelky v rouše Adama dělával jistej Vence Mixa z Radlic, ale ten už je po smrti. O jiným takovým bohužel nevím. Dělal jsem ho dobře třikrát, ale nikdy mi ten kanec pořádně nevysvětlil, proč se vždycky na místě činu svlík donaha. Všude fůra popele, když se zpotil, musel bejt špinavej jako kanec. Nakonec mi to po jeho smrti prozradila jeho Fany.

Vencovi dělalo moc dobře, když se vrátil z rány vycpanej prachama, ona už měla na kamnech připravenou horkou vodu, na zemi necky a pěkně si ho vydrhla mejdlem s jelenem. Teprve pak si ho Fany umytýho a voňavýho uložila do postele a bylo až do rána rodeo.“

„Že by kasařskej rituál, pane vrchní?“

„Vypadá to tak, pane štábní. Teď jsem si vzpomněl, že měli takovýho kasaře i v Plzni. Pokud ovšem ten pán momentálně nehostuje na Borech. Ale to už je taky drahně let. Zkuste si tam zavolat. Písek od Plzně není zase tak moc daleko a do Jižních Čech se darebáci rádi vrací, protože tam máte v létě moc hezky.“

„Pokud nám tady nedělají lumpárnu, tak mi to, pane vrchní, nevadí, ale tentokrát si opravdu nevíme rady,“ přiznal šéf četnické pátračky, a protože mu ta Plzeň nedala, jen co domluvil s vrchním inspektorem Markem, nechal si spojit od služby plzeňskou četnickou pátračku. Zástupce šéfa plzeňské četnické pátračky poručík Stárek, měl plzeňskou galerku v malíčku, takže když od štábního kapitána Votruby padla zmínka o kasaři „naháči“, byl okamžitě doma.

„Jo, ten na popelku chodil nahatej. My mu tady říkali, pane štábní, dost ošklivě – deviant. Jinak se jmenuje se Franta Trefný. Není přímo z Plzně, ale ze Starýho Plzence, ten vám ale tu popelku v Písku rozhodně neudělal. Našel si ho před rokem silný revmatismus, má ruce i nohy moc špatný. Sotva chudák chodí. Ten by přes ploty těžko přelez.“

„Na co jste ho dostali, pane poručíku?“

„Tak Francek toho na sebe nikdy moc nenamluvil. To byl vždycky pěknej pan Zatloukal. Chtěl důkazy na stůl, jinak se nebavil. Dostali jsme ho tenkrát na trasolky z jeho nohou. Páni daktyloskopové z poznávacího zajásali, když jsme jim přivezli do Prahy na srovnání otisky těch jeho fajfek. Moc se Francek tenkrát divil, když jsme tohle na něj vybalili. S tím chlapec vůbec nepočítal, že ho nakonec prozradí jeho haksny. Plzeň vám, pane štábní, tentokrát nepomůže. Bohužel.“

„No ten revmatismus tomu vašemu Franckovi nepřeju, ale jen tak pro pořádek. Uděláte nám ho, pane poručíku, na alibi, abychom mohli mít ten zjištěný poznatek do spisu?“

„Samozřejmě. Hned na to pošlu praporčíka Mošovskýho, kterej ho vždycky za popelku poslal na Bory,“ slíbil poručík Stárek z plzeňské pátračky Votrubovi prověrku Francka Trefného, i když ji mohl podle toho, co o kasaři Trefném už delší dobu věděl, klidně udělat od stolu. Štábní strážmistr Hřebejk se s výjezdem ze Sušice vrátil až hodně k večeru a rozhodně nepřišel do kanceláře šéfa četnické pátračky s prázdnou. Vrchní strážmistr Kňoural, který měl ve svém rajónu velmi dobrou místní a osobní znalost, mu z místa natipoval jednoho starého kasaře z nedaleké Lipové Lhoty, jistého Ervína Říčného. Když si pro něj ale četníci přijeli, tak se zabarikádoval na půdě domku, kde se oběsil. Ukradené peníze i hodinky z hodinářství Viléma Waltra se našly na půdě za trámem.

„Takže, to už jsme, Hřebejk, přišli o třetího kasaře a jsme pořád tam, kde jsme byli,“ konstatoval posmutnělý štábní kapitán Votruba, ale jeho smutek netrval naštěstí dlouho. Štábní strážmistr Hřebejk se ani ne během týdne dostal k informaci z galerky, kterou nemohl nechat ležet. Dostalo se mu to na ucho od šlapky Bobiny, která zřejmě v tu chvíli ani netušila, jaký význam ta informace pro četnickou pátračku má. Přitom to byla jen zmínka o mladém Pepinu Burešovi, v galerce známém jako Burák, zloději a nemakačenkovi ze Švantlova dvora, kde bydlel taky kasař Lukášek, toho času opět strávník plzeňské věznice Bory. To, že je Burák najednou pečený vařený u vdovy Evženie Plátenkové na Pražské, to Hřebejkovi uniklo, ale zajímavost to rozhodně byla.

„Je to, Bobino, ta zazobaná stará dáma, co bydlí naproti Sodovkárně a přišla do Písku z Prahy?“

„No stará? Stará moc nebude. Je to, pane štábní, pořád dobře udržovaná šmrnc baba. Bude jí tak něco přes padesát, pane štábní. Kdoví jestli. Ale zazobaná ta vdova bude, to je fakt. Ten štokovej barák, co vím, tak před pěti lety zdědila po hodináři Ditrichovi a bydlí v něm úplně sama. Jak se zrovna k ní Burák dostal, to je pro všechny záhadou. Nechci dělat chytrou, ale moc bych za to nedala, pane štábní, že si to u ní Pepin omrkne a pak tu šmrncovní vdovu vybere. A bude mít co vybírat, protože hodinář Polda Ditrich rozhodně neumřel jako chudák, to přece víte, pane štábní,“ nasadila šlapka Bobina Hřebejkovi pořádného brouka do hlavy. V tu chvíli mu taky došlo, že se při posledním zavírání kasaře Lukáška, který bydlel taky ve Švantlově dvoře, vůbec nenašlo jeho zlodějské nádobíčko.

Že si tuhle informaci nenechá štábní strážmistr pro sebe, se dalo čekat. Nejdřív s tím zašel za technikem pátračky praporčíkem Čípem. Ten dobře znal kasaře Lukáška, který si svoje kasařský nářadíčko vyráběl sám, a zeptal se ho, jestli mu ten niklštál, zajištěný na místě vloupání k hodináři Hovorkovi, něco neříká. Když se zmínil o tom, co zjistil od Bobiny o Burákovi a kasaři Lukáškovi, vzal si Číp ten kasařský vercajk k sobě a bylo na něm vidět, že je na pochybách.

„No mohla by to bejt práce Lukáška, ale jistej si tím moc nejsem. Nejlíp by bylo zajet za ním na Bory a zeptat se ho. Jestli mu dojde, že mu ten jeho vercajk ve Švantláku někdo potáh a udělal s ním toho hodináře Hovorku, věř tomu, že to Lukáška určitě pěkně nadzvedne. Je docela možný, že Burák o tom jeho kasařským nádobíčku měl od něho ánung. Co bydlí za lidi ve Švantláku, to moc dobře víš, “ nabídl si technik od Hřebejka jeho egyptku a jen co si ji zapálil, vrátil se k Lukáškovi.

„Zkus, Hřebejku, ty Bory. Na tom už se nedá nic zkazit. Na svůj vercajk jsou všichni kasaři hákliví. Ten by ho nikomu na káču jen tak nepůjčil. Stejně jako svoji holku,“ nemluvil praporčík Číp do větru a štábní strážmistr Hřebejk mu musel dát za pravdu.

Když se štábní strážmistr Hřebejk objevil u šéfa četnické pátračky v kanceláři a bylo na něm vidět, že neví, jak začít, štábní kapitán Votruba mu to ulehčil.

„Tak spusťte, Hřebejk, je to na vás vidět, že jste těhotnej informacema a nevíte čím začít. Neříkejte, že máte pachatele na to Hovorkovo hodinářství?“ nabídl Hřebejkovi viržínko a sám si také zapálil.

„Jak se to vezme, pane štábní. Když mi povolíte zejtra vyjet do Plzně, myslím tím ne na pivo, ale na Bory za kasařem Lukáškem, možná že se vrátím s pachatelem,“ začal štábní strážmistr Hřebejk s tím, co se dozvěděl od šlapky Bobiny, a když skončil s tím, co mu navrhl technik pátračky praporčík Číp, čekal, že půjdou u šéfa pátračky opět brýle na čelo. Ale tentokrát o tom slovo štábní kapitán Votruba nemusel moc dlouho uvažovat.

„Hřebejk, zejtra vyražte za Lukáškem na Bory, a jestli vám kejvne na ten jeho niklštál…?“ nedořekl šéf pátračky větu a už tahal ze šuplete barevný cucšpalek, který dal Hřebejkovi jako foršus za dobrý výsledek.

Říct o kasaři Lukáškovi, kterého přivedl bachař štábnímu strážmistru Hřebejkovi do výslechovky, že byl překvapený, by bylo zatraceně málo. Nejdřív se ve dveřích zarazil, když viděl, že Hřebejk ukázal bachaři, aby je nechal o samotě. A sotva odešel z kanceláře, hned žoviálně spustil.

„Teda, pane štábní, to bych spíš čekal milost pana prezidenta než vás. Cígo by nebylo? Snad na mě nežalovala nějaká ta popelka?“

„No nejsi, Lukášku, daleko. Něco na tebe přece jen žalovalo,“ vytáhl Hřebejk z tašky niklštál a položil ho s cigaretami na stůl.

„Poznáváš to? Moc slušná práce,“ zapálil si Hřebejk egyptku a teprve pak podal kasaři sirky. „Proboha, pane štábní, kde jste to vyšťoural? To je přece můj niklštál,“ potěžkal kasař načínák.

„Nic mi, pane štábní, neříkejte, už jsem doma. O tom mým vercajku věděla jen moje Kristýna, ta vám to určitě nepráskla, takže připadá v úvahu jen Burák. Ten věděl, kde to mám na půdě za trámem schovaný. No to je ale zmetek!“

„To je. Udělal s tím tvým vercajkem popelku hodináře Gustava Hovorky, ale naštěstí se k prachům nedostal. Byl vyrušenej a nechal všechno to tvý nádobíčko u trezoru. Kasař z Buráka rozhodně nebude, protože to byla, mimochodem, pěkná prasárna,“ spadl Hřebejkovi kámen ze srdce a zavolal si bachaře, aby mu přinesl do výslechovky psací stroj.

„Doufám, pane štábní, že ten zmetek skončí tady na Borech a to si tady, hajzl jeden zlodějskej, zažije!“ kasal se Lukášek, když ho po výslechu odváděl bachař zpátky na celu, ale to už se štábní strážmistr viděl v hospodě. A protože tu dobře pořídil, nechal tu Lukáškovi tři krabičky cigaret a dvoje sirky.

Když se štábní strážmistr Hřebejk k večeru objevil na četnické pátračce a položil před štábního kapitána Votrubu výslech kasaře Lukáška, čekalo ho velké překvapení.

„Dobře, že jste se, Hřebejk, vrátil. Máme Buráka v separaci. Bobina nám přišla říct, že prodával U Šímů troje kapesní hodinky a dva snubáky. Hned jsem ho nechal sbalit a přiznal nám tu obě ty krádeže u staré dámy z Pražský. Jinak o tý popelce hodináře Hovorky nepadlo slovo. Jak jste dopad, Hřebejk, na Borech?“ hodil šéf pátračky oko na výslech kasaře Lukáška a hned se do něho začetl.

„Hm. Taky dobrý,“ přelétl šéf pátračky očima těch pár řádků protokolu Lukáška a už tahal ze šuplete novou krabičku viržínek.

„Dojděte si, Hřebejk, pro Buráka do separace a bude druhý kolo. Určitě se bude cukat, ale na tohle, co na něho teď máme, bude vrchní soudní rada Žlábek určitě slyšet, protože hodinářství Hovorky není jen obyčejná krádež, ale vloupání,“ šel štábní kapitán Votruba do viržínka a byla na něm vidět velká spokojenost.

Josef Bureš, v galerce i ve zločinecké kartotéce písecké četnické pátračky vedený pod přezdívkou Burák, v kanceláři štábního strážmistra Hřebejka dlouho nezapíral. Zvlášť když mu Hřebejk řekl, že ho pozdravuje z Borů kasař Lukášek. Vloupání do hodinářství Gustava Hovorky brzo přiznal, ale Hřebejka nejvíc zajímalo, proč se u té udělané popelky svlékl donaha.

„To je přece, pane štábní, známej kasařskej fígl, o tom mi jednou vyprávěl Lukášek, že to dělal jeden kasař, se kterým seděl v base. Jmenoval se Franta Trefný. To je přece kvůli otiskům,“ přiznal Burák.

„Jenže tenhle fígl ti, Buráku, zrovna moc nevyšel. To už ti Luky zapomněl říct, že právě na ten fígl Trefný dojel. Sundej, Buráku, boty a ponožky,“ zavolal Hřebejk do kanceláře technika praporčíka Čípa a Burák byl moc překvapený, že si musel stoupnout bosý na daktyloskopickou fólii.

„Ještě se musíš, Buráku z toho zlodějskýho řemesla hodně naučit. To je to, co jsme právě potřebovali a co nám chybělo,“ konstatoval praporčík Číp, když odcházel z kanceláře s důkazem, kterým byl tím pověstným posledním hřebíkem do rakve dalšího píseckého kasaře, pro něhož byla jeho premiéra zároveň derniérou, neboť už nikdy žádný trezor v životě neudělal.

JAK ŠTÁBNÍ KAPITÁN VOTRUBA ZTRATIL ILUZE A OBJEVIL TICHO

Kdykoli se stala v Písku nějaká lumpárna a koukaly z toho byť jen malý prachy, dalo se téměř s jistotou předpokládat, že skončí buď v nějakém tom frcu u žida, v hospodě mezi štamgasty anebo u holek v bordelu na Pěníku, na Vinici, za václavským viaduktem anebo Na Ptáčkovně. Ani jedno se přitom nevylučovalo. Všechny písecké bordely, a na Písek jich nebylo zrovna málo, které se navenek tvářily jako hodinové hotely, měl z písecké četnické pátračky zmáknuté štábní strážmistr Hřebejk. Ani jedna bordelmamá si to s ním rozhodně nechtěla rozházet, takže ochotně s četníky spolupracovaly. Samozřejmě to bylo za občas přimhouřené oko při noční šťáře, kdy tamní klientela nebyla zrovna košér a nebyla policejně řádně zapsaná v knize šlófů.

To, že bordely milovali páni kasaři, lepší sorta galerky, je pravda. Taky řada z nich na tu svoji žvanivost u holky v posteli pak dojela a skončila v rukou četníků na pátračce. Kasaři byli vůbec těžcí frajeři a haurové. Když se jim na udělaném trezoru dařilo, uměli v bordelu pustit chlup. Šampáňo teklo proudem a holkám se za výstřihy nebo za podvazek cpaly ne pětky, ale stovky. Proto taky řada kasařů měla na svobodě velice krátkou„životnost“ a putovala brzo do píseckého kriminálu nad řekou. Měkkou postel a duchnu s modrým kanafasem, která v bordelu voněla po ostré kolínské, vystřídali za tvrdou pryčnu se zelenou zatuchlou dekou, která jim smrděla naftalínem. Mezi časté šlófy v bordelu na Pěníku, kde tomu šéfovala bordelmamá Marta Šestáková, patřila nejen galerka, ale i potulní kramáři, brusiči nožů, zkrátka „světský“. O kramáři Karlu Dubském z Blatné se dokonce dalo říct, že tu byl štamgastem a byl zatížený na tlustou Maďarku Ilonu. Když byla Maďarka takzvaně mimo provoz, což bordelmamá Šestáková o každé své holce hned hlásila, musel vzít kramář Dubský to, co mimo provoz v tu dobu nebylo. V květnu osmatřicet, na svátek Jany, když se tu večer objevil, byla Maďarka mimo provoz, a tak mu bordelmamá Šestáková nabídla Slovenku Ážinu, protože Dubský si potrpěl na korpulentní ženské. A právě Ážině se kramář Dubský pochlubil, že je dost při penězích, neboť v Písku ve frcu zastavil zlatý náhrdelník a nový pánský oblek. Že se tahle zajímavá informace hned druhý den ráno dostane na četnickou pátračku ke štábnímu strážmistru Hřebejkovi a že mu ji tam hned za tepla přišla říct sama bordelmamá Šestáková, to kramář Dubský netušil.

Jen co dosedla Šestáková v kanceláři u štábního strážmistra Hřebejka na židli a zapálila si krátké hnědé cigáro, spustila.

„Pane štábní, myslím, že mám pro vás od Ážiny, co byla s Dubským z Blatný, zajímavej erfolk. Moc bych za to nedala, že to smrdí zlodějnou na sto honů. Kde by asi tak přišel Dubčák, takovej švorcák, ke zlatýmu náhrdelníku, kterej zastavil včera dopoledne v Nádražce u Novotnýho ve frcu? Maďarku vždycky odbude dvackou a brečí, že víc nemá, a Ážině dal do výstřihu padesát vočí. Takže na tom, pane štábní, něco bude, že je Dubčák najednou při penězích. Jo a ještě prej dal do frcu Novotnýmu fungl nový pánský kvádro. Mrknete na to?“

„To určitě mrknu, Šestáková. Ty hadry moh Dubský od někoho koupit, ale ten zlatej náhrdelník, to těžko. To vypadá, že ho Dubský někde potáh a chtěl se ho hned zbavit. Máte to u mě, Šestáková,“ nabídl Hřebejk bordelmamá kafe, ale ta ho odmítla, takže mu nezbývalo nic jiného, než sáhnout do stolu pro láhev rumu. Nalil Šestákové poctivého panáka, který do sebe rázem vyklopila a hned se zvedla od stolu.

Že se štábní strážmistr Hřebejk hned po odchodu bordelmamá Šestákové vypraví do Nádražní ulice do zastavárny, to se dalo čekat. Přestože šel zastavárník Novotný četníkům z pátračky dost na ruku, tak zlatý náhrdelník z masivního zlata se dvěma přívěsky byl velké lákadlo. A to, že na něj dal Karlu Dubskému osm stovek, to bylo jen proto, že moc dobře věděl, že má mnohem větší cenu a že si ho švorcák Dubský už nikdy nevyzvedne. Proto zpočátku to velké divení a vykrucování, že to bude on, kdo bude poškozený, že kšefty nejsou, že lidi sice věci nosí, ale nekupujou, že je krize. Štábní strážmistr Hřebejk byl však nekompromisní a ukázal rukou na sklad, kde měl Novotný velký trezor – popelku. Teprve pak zastavárník povolil a velice neochotně došel dozadu pro náhrdelník.

„A ještě si k němu přiberu jedno nový pánský kvádro, pane Novotný,“ trval na další věci štábní strážmistr Hřebejk a začal se probírat šatstvem na dvou štendrech přímo v krámu.

„No když mi vezmete i to, pane štábní, to půjdu už s rodinou opravdu žebrotou. Dal jsem na něj sto dvacet korun. Je to krásná anglická látka,“ sundal zastavárník ze štendru oblek, který byl navíc i s vestičkou.

„Takovouhle škodu jsem, pane štábní, naposled utrpěl někdy ke konci dvacátých let,“ bědoval zastavárník Novotný, ale to už štábní strážmistr nechal zlatý náhrdelník zvážit a hned nato začal vypisovat potvrzení o převzetí obou věcí.

„A přežil jste to, pane Novotný, vaše rodina taky. Písek určitě nepamatuje, že zrovna vy byste šel někdy žebrotou. Tyhle věci jsou určitě kradený. Kde by k nim taky švorcák Dubskej tak najednou přišel?“

„Jo, tak ono se to ještě neví, že by to byla nějaká čórka?“ chytil se toho okamžitě zastavárník.

„Neví, pane Novotný, ale nebojte se, že se brzo nezjistí, komu ty věci chybí.“

„A co když přijde Dubský a bude chtít ty věci vyplatit?“

„Jednak to nehrozí, pane Novotný, a kdyby se to nakrásně stalo, tak ho pošlete na pátračku. Velice rád s ním o tom hodím řeč,“ předal štábní strážmistr Hřebejk obě potvrzení zastavárníkovi. Jen co vyšel ze zastavárny, tak mu cinklo, že vlastně nové kvádro postrádá jistý Martínek z Hradiště u Blatné, který si ho po zábavě pověsil na dvorku na šňůru vyvětrat. Pravda, zlatý náhrdelník v hodnotě několika tisíc mu v té chvíli vůbec nic neříkal, ale moc dobře věděl, že když si kramáře Karla Dubského v kanceláři podá, že to z něho nakonec určitě vypadne.

Sehnat okamžitě blatenského kramáře Karla Dubského byl sice problém, protože Dubský rajzoval po celém Prácheňském kraji, ale štábního strážmistra Hřebejka čas zase až tak moc netlačil. Měl za to, že než se Dubský opět objeví v Písku, určitě se ozve někdo, komu byl zlatý náhrdelník odcizen, což by mu usnadnilo vyšetřování. Navíc moc dobře věděl, že každý netolický trh s dobytkem se bez kramářů, jako je Dubský, jen tak neobejde a tam že na něho, když bude třeba, narazí. Zkrátka to nechal, až se Dubský zase objeví v Písku. Pravdou je, že měsíc utekl jako voda, Dubský se v Písku neobjevil a štábní strážmistr Hřebejk pořád nevěděl, komu zlatý náhrdelník patří. Podle zastavárenského lístku náhrdelník už dávno propadl zastavárníku Novotnému, neboť nebyl vyplacen, a ten se také po měsíci objevil na četnické pátračce s dotazem, jak to se šperkem vypadá.

„S náhrdelníkem to vypadá dobře, pane Novotný. Ten je bezpečně uložený v trezoru štábního kapitána Votruby. Špatně to, bohužel, vypadá s Dubským, který se nikde neobjevil, a vypadá to, jako by se do země propadl.“

„A nikdo se o náhrdelník nepřihlásil?“

„Zatím ne, ale dělá se na tom, pane Novotný.“

„No já že v tom kšeftu mám osm stovek, pane štábní, tak jsem se přišel zeptat, jestli…?“

„Jestli vám ho nevrátím? Nevrátím, pane Novotný. Dokud nebudu mít tady v kanceláři Dubského, aby mi vysvětlil, jak k němu přišel, tak náhrdelník zůstane v trezoru šéfa pátračky. Kapišto?“

„Kapišto, pane štábní. A co když Dubský mezitím natáhne brka?“

„Tohle mě, pane Novotný, fakt nenapadlo. Nemalujte čerta na zeď. Dubský je zdravej jak rybička, ten na to nevypadá, že by měl sbaleno na krchov.“

„Ale to byste mi ten náhrdelník musel asi vrátit, ne?“

„No když by se nezjistilo, komu patří, tak to asi jo. Nechcete toho zlodějskýho kramáře náhodou poslat pod kytky?“

„Proboha, proč zlodějskýho, pane štábní?“ podivil se zastavárník.

„Proč zlodějskýho? Protože to černý kvádro, to je, pane Novotný, totiž kradený. To už víme.“

„A heršoft! Takže vy si myslíte, že i ten…?“

„Nemyslím, pane Novotný, mám jistotu, že je to čórka a až se Dubský objeví, bude mít co vysvětlovat. Ještě něco?“

„No nepotěšil jste mě, pane štábní. To víte, osm stovek, to jsou pro našince přece jen moc velký prachy, to by pro podnik byla hodně citelná ztráta,“ bědoval Novotný a nepřestával si mnout ruce.

„Nejen pro vás, pane Novotný. Osm stovek, to jsou velký peníze i pro četníka. Berte to tak, že každý podnikání je holt riziko. Pro zloděje to většinou končí kriminálem, pro zastavárníka někdy ztrátou.“

„A kdyby se Dubský neobjevil ani po roce a nikdo se o tu věc, pane štábní, nepřihlásil, to bych měl naději?“

„Naděje umírá, pane Novotný, jako poslední. Ale že by se o takovej flák zlata nikdo nepřihlásil, když to má, podle mě, cenu nejmíň šest tisíc? A to jsem hodně při zemi. Zlatníku Webrovi se to sice ještě nedávalo k posouzení, ale asi jsem moc neprohádal,“ sledoval štábní strážmistr obličej zastavárníka, který měnil barvu.

„No jo, ale on opravdu každej dneska prodává a nikdo nekupuje. K tomu ta režie, jsou to moc zlý časy pro našince, pane štábní,“ došel si zastavárník Novotný k věšáku pro klobouk a odešel z pátračky.

Zmínka zastavárníka Novotného o roce, což byla opravdu promlčecí doba, kdy by museli četníci zastavárníkovi vrátit zlatý náhrdelník, pokud by se nepřišlo na skutečného majitele, přinutila štábního strážmistra Hřebejka k aktivitě. Okamžitě po odchodu zastavárníka z pátračky obvolal všechny četnické stanice v rajónu pátračky s tím, aby okamžitě zadrželi kramáře Karla Dubského a informovali pátračku, která si ho převezme. Na výsledek opatření nečekal dlouho. Už za tři dny se mu kolem poledního ozvala četnická stanice z Čičenic, že kramáře Karla Dubského mají zadrženého u nich na stanici.

Pro Karla Dubského si sjeli četníci z pátračky do Čičenic hned po obědě. Dubský si své věci nechal na četnické stanici ohlídat četníky a než dojeli do Písku, tak štábnímu strážmistru Hřebejkovi přiznal, že to nové kvádro, které dal do zastavárny Novotného, odcizil v obci Hradiště u Blatné. Když se ho Hřebejk zeptal, jak přišel ke zlatému náhrdelníku, tak měl hned pohotovou odpověď.

„Jo ten náhrdelník? Ten je „čistej“, pane štábní. Ten dostala moje starší dcera Alena od svý babičky Anny Ranglové. Ale to není zlato, pane štábní, to je duble. To jsou šmuky. Proto mi dal na něj Novotný jen osm stovek.“

„Karlíku, žádný šmuky. To je čtrnáctka zlato a ten náhrdelník má hodnotu dobře osm tisíc. Jinak tý babky, která, co vím, dřepí v kriminálu nad řekou za zlodějnu, se hned jak přijedu, zajdu zeptat. To je, Karle, totiž zlodějna jako prase a koukej to ze sebe vysypat, než dojedeme do Písku,“ spustil štábní strážmistr Hřebejk na Dubského, ale ten si trval na svém až do Písku, že náhrdelník dostala jeho dcera od babičky.

Popravdě řečeno, štábní strážmistr Hřebejk na nějakou babičku Annu Ranglovou, která si v tu dobu kroutila v písecké věznici nad splavem už druhý měsíc za ukradenou husu, slepici a za peřinu, moc nevěřil. A byla v něm malá dušička, když si nechal od bachařky z věznice předvést Ranglovou do své kanceláře. Nenechal ji ani, aby se posadila a hned na ni spustil a zeptal se jí, jestli dala své vnučce Aleně nějaké zlato.

„Zlato? To je nějakej chyták, co? Pane štábní, kde by naše rodina přišla ke zlatu? Přece víte moc dobře, že máme ve Volyni holou prdel a co si neukradnem a na trhu neprodáme, to nemáme? Kdo vám takovou hovadinu namluvil? Tohle nemohla Alena říct.“

„Taky to netvrdí. Tvrdí to její táta.“

„Ten zloděj? Tak tomu chabrusákovi, pane štábní, nevěřte ani slovo. Ten lže, jak když tiskne. Aleně jsem nikdy žádný zlato nedala. Byla by zorka, pane štábní?“ naznačila Ranglová, že by si zapálila. Štábní strážmistr Hřebejk sáhl do šuplete, kde měl fasovaný příděl cigaret na měsíc a dal Ranglové rovnou dvě krabičky.

„Máte to u mě, pane štábní! Za tejden jdu domů, takže kdybyste něco potřeboval…?“

„No tak to jsem rád, že jsem vás tu, Ranglová, zastih,“ prohodil Hřebejk, neboť mu došlo, že by za pár dnů ta výpověď Ranglové, která byla taky světská, mohla dopadnout jinak. Jakmile se vrátil štábní strážmistr Hřebejk na pátračku, zavolal na četnickou stanici do Volyně, aby tam prověřili výpověď Karla Dubského, ale aby se nezmiňovali přímo o náhrdelníku. V tu dobu už seděl Karel Dubský na četnické pátračce v separaci. Když ho z ní štábní strážmistr Hřebejk večer vyzvedl a posadil si ho proti sobě v kanceláři, pořád nebylo jasné, kde byl zlatý náhrdelník odcizen. To, že se večer na četnické pátračce objeví manželka Dubského a bude tu přísahat na smrt svých dětí, že náhrdelník dostala před pěti lety od svého bývalého milence Václava Drexlera z Pelhřimova, to celý případ natolik zkomplikovalo, že šéf četnické pátračky štábní kapitán Votruba rozhodl, aby byl Karel Dubský z pátračky propuštěn. Štábnímu strážmistru Hřebejkovi se to sice hrubě nelíbilo, ale nemohl s tím nic dělat. V okamžiku, kdy byl Dubský se svojí ženou na cestě na hlavní nádraží, napadlo štábního strážmistra Hřebejka zavolat četnickou stanici v Pelhřimově, kde se dozvěděl, že Václav Draxler je už osm let po smrti. Jako uragán vrazil do kanceláře šéfa pátračky a bylo na něm vidět, že je toho plný.

„Šéfe, já to věděl. Taky co může člověk čekat od světskejch! Honem auto a jedeme pro Dubčáky. Ten Drexler už je totiž osm let po smrti!“

„A mordyje! A pak věřte, Hřebejk, někomu, kdo přísahá na smrt svejch dětí.“

„Kamila Dubská si to přísahání mohla, pane štábní, klidně dovolit, protože ta Alena není její dcera, tu s Dubským, když ovdověl, vyvdala. Jinak s Dubským žádný děti nemá a Dubčák žil vlastně s Ranglovou celou dobu na psí knížku. No nic. Teď si konečně podáme Dubčáka i tu jeho prolhanou ženskou,“ odešel štábní strážmistr Hřebejk na dvůr k autu a během deseti minut seděli manželé Dubských opět na pátračce.

Upřímně řečeno, neměli to s nimi četníci z pátračky nijak lehký. Dubská, když jí štábní strážmistr Hřebejk vyvrátil její výpověď, odmítla jako manželka Karla Dubského vypovídat, a Dubský se nechal klidně zavřít znovu do separace. Nakonec, neseděl tam nijak zbytečně. Četníci mu přišili krádež prostou a to za ukradený pánský oblek a jeho zapírání jen zvýšilo podezření, že zlatý náhrdelník, který zastavil v písecké zastavárně, pochází z nějaké dosud neobjevené krádeže. Kamilu Dubskou propustili ještě ten den z četnické stanice a Karel Dubský skončil ve věznici nad píseckým splavem, protože i vrchní soudní rada Žlábek z Krajského soudu byl přesvědčený o tom, že se jedná o prachsprostou zlodějnu. Karel Dubský dostal za krádež obleku v obci Hradiště u Blatné od vrchního soudního rady Žlábka dva měsíce a štábní strážmistr Hřebejk tak dostal další čas zjistit, kde došlo k odcizení náhrdelníku.

Když se koncem srpna objevil nečekaně na četnické pátračce vrchní soudní rada Žlábek z Krajského soudu a štábní kapitán Votruba ho chtěl pohostit blatenskou slivovicí, s překvapením zjistil, že jim dochází a v černé vysoké registračce u okna v šanonu PŘÍSNĚ TAJNÉ už žádná další není. Hned druhý den si také zavolal k sobě do kanceláře Hřebejka a vyslal ho do blatenského lihovaru. Hřebejk nebyl nijak proti, vzal si s sebou strážmistra Kovaříka jako řidiče, protože se tato návštěva nikdy neobešla bez koštu. A když už byl na odchodu z kanceláře, tak mu štábní kapitán připomněl případ s náhrdelníkem.

„Hřebejk, tak jsem o tom Dubským poslední dobou dost přemýšlel a napadla mě taková pitomost. Podívejte se s blatenským vrchním z četnický stanice kolem toho Hradiště, kde ukrad Dubský to fungl nový kvádro, kde všude tam kolem ten Dubčák v tu dobu jezdil. Já bych za to nic nedal, že ten náhrdelník nebude daleko. Mně pořád vrtá hlavou, že takovou krádež nikdo do teď neohlásil!“

„Pane štábní, mě zase mrzí, že jsem na takovou pitomost, jak vy říkáte, nepřišel sám. Na tom by, sakra, mohlo něco bejt,“ připustil tuto možnost štábní strážmistr, a když se k polednímu vrátil na pátračku v poněkud povznesené náladě, přinesl do kanceláře šéfa četnické pátračky nejen tři lahve blatenské slivovice, ale i sepsaný protokol s Josefem Karlíkem z Březí nedaleko Blatné.

„Pane štábní, po tý vaší pitomosti se vyplatilo jít. Tenhle Josef Karlík celou dobu podezříval svoji snachu, že ten zlatej náhrdelník ukradla. A samozřejmě že to nechtěl nikde hlásit. Vrchní strážmistr Vokurka z Blatný to celou dobu věděl, ale protože jsme s tím dělali tajnosti a nedali jsme to do Pátracího věstníku, tak se tím netrápil. Jinak Dubčák tam u nich ten den samozřejmě byl. Brousil jim tam nože a nůžky, ale je ve snu nenapadlo, že by jim vlez do pokoje a tam jim náhrdelník, kterej byl položenej na veškostnu, ukrad.“

„Takže jsme si to, Hřebejk, vlastně pohnojili sami. Abych řek pravdu, Hřebejk, začínám sám o sobě ztrácet iluze, že jsem ten nejlepší šéf týhle pátračky.“

„Pane štábní, tak o to nemějte obavy. Lepšího šéfa by tahle pátračka nenašla. Tyhle pochybnosti pusťte z hlavy. Na to je nejlepší lék to rozchodit. Mně když není někdy dvakrát, tak vyrazím ven buď do lesa, nebo k vodě. Jste tady pořád zavřenej v kanceláři, vyražte ven mezi lidi a hned přijdete na jiný myšlenky.“

„Tohle si, Hřebejk, plánuju každej den, ale vždycky mi do toho něco vleze.“

„Máte tady, pane štábní, zástupeckýho? Máte. Někdy je třeba prostě vysadit. Na nic nečekejte a vyražte hned teď. Případ se zlatým náhrdelníkem je vyřešenej. Co vás tady drží? Mně vždycky udělá dobře procházka lesem na Živec, kde si dám gáblík a pivko, pokecám s chlapama, co dělají v lese, a vracím se na pátračku s čistou hlavou.“

„Hřebejk, s čistou hlavou? Tohle mi zrovna vy netvrďte. To bych vás nesměl znát.“

„No pravda, někdy se zpátky zastavím ještě v penziónu U Malířských na nějaký to další pivko, anebo to vezmu kolem vody k Hesounovi až na Smetiprach a pokecám u vody s rybářema. To má fakt co do sebe,“ navnadil štábní strážmistr Hřebejk šéfa pátračky na cestu kolem vody. A ten ho překvapil tím, že si vyndal ze stolu novou krabičku viržínek, všechno v kanceláři pozamykal a vstal od stolu.

„Kdyby mě, Hřebejk, někdo hledal, tak jsem šel hledat ticho. Máte pravdu, jsou věci, který by se neměly dlouho odkládat. Jdu se cournout kolem vody,“ nasadil si šéf pátračky čepici a ještě jednou se podíval po kanceláři, jestli je všechno pozamykané.

Table of Contents

FÍGL, KTERÝ ZROVNA MOC NEVYŠEL

JAK ŠTÁBNÍ KAPITÁN VOTRUBA ZTRATIL ILUZE A OBJEVIL TICHO