Dana Gringelová

NÁŠ NEJMLADŠÍ MÁ ČTYŘI TLAPKY

Originální název: Unser Jüngster hat vier Pfoten

Vydáno u Bastei Lübbe, Köln 2015

Překlad Tomáš Butala

Obálka Marcel Bursák/PT MOBA

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2015 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Tomáš Butala 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7673-8 (epub)

ISBN 978-80-243-7674-5 (mobi)

Prolog aneb Tohle město není pro nás dva dost velký

A to jsem si vždycky myslela, že jsem drsná holka. Možná trochu zmatkařka, ale v jádru odolná. Dokázala jsem se dohodnout s panovačným šéfem, zvládla jsem otravné sousedy a žiju v jednom bytě se sedmnáctiletým výrostkem v kritické fázi puberty, aniž bych pomýšlela na vraždu (tedy aspoň ne denně). Dotáhla jsem do konce studium a jsem víceméně sama zodpovědná za jeden krásně barevný časopis. Svého muže jsem poznala na střední a jsme stále ještě spolu. Ráda si namlouvám, že navzdory našim protikladům – on vždycky ví, kolik má právě v kapse drobných, zatímco já většinou ani nevím, kde mám peněženku – jsme spolu šťastní. Tak nějak šťastní. Nikdo mě tedy nemůže obviňovat, že mám deficit ve vytrvalosti nebo fantazii.

Přesto jsem jen pět minut od toho, abych oficiálně uznala největší porážku svého života. Nebo mi to aspoň teď, tohle kalné nedělní červnové dopoledne, tak připadá.

Dnes ráno jsem si přinesla jednu kazetu z hnědého koženého kufru ve sklepě, v němž přechovávám poklady svého života. Staré milostné dopisy, nelichotivé fotky ze střední a z vysoké, všelijaké cetky, které by mi zbytek rodiny v bytě netoleroval, ale nedokážu se s nimi rozloučit. Kazeta teď vězí v mém starém kazeťáku, ze kterého dodnes přepisuju rozhovory. Jasně, jsem trochu staromódní. No a co? Rozhovory si pro jistotu nahrávám současně i na iPhone pro případ, že by mi diktafon sežral pásku (což se zatím ještě nestalo). Na této kazetě ovšem nemám uložený žádný rozhovor, ale hudbu. Jakýsi výběr „Oldies but Goldies“ ze sedmdesátek. Už ani nepamatuju, kdy jsem ho poslouchala naposledy. Ke dnešku se ale hodí, hlavně ten kousek od Sparks. Pronikavý falset, kterým zpěvák téhle kdysi celkem úspěšné kapely zpívá refrén, skvěle ladí s mým rozpoložením, které se neustále potácí mezi výbušnou hysterií a hlubokou hanbou. Už dvě hodiny si tu písničkou pouštím stále dokola, od začátku na konec, přesně 3:02 minuty a pak zase na začátek.

Pustila jsem kazeťák nahlas, hodně nahlas. Připadám si jako fotbalové mužstvo, které se v kabině dostává do bojovné nálady s pomocí gangsterského rapu. Tělem mi šplouchá adrenalin jako horký vývar. „Tohle město není pro nás dva dost velký,“ tvrdí zpěvák Sparks. Zní to výhrůžně. Však taky má.

Shlédnu na Willyho, našeho psa. Leží na koberci a se stoickým klidem cupuje přílohu novin. Občas se na mě nechápavě podívá a evidentně žasně, že mu nechávám volnou ruku. V jeho nevěřícném pohledu úplně vidím otázku: „Hej, Dano, ženská, copak nevidíš, co právě páchám? Dělám z vašich pitomých novin sekanouuuuu!“

Ach bože. Už mi hrabe. Asi mi přeskočí, jestli to ještě dlouho půjde takto dál. „Tohle město není pro nás dva dost velký.“

Znovu si tiše povzdechnu a naposledy se na psa zkoumavě zahledím. Bude jedenáct. Sáhnu po telefonu a navolím číslo. Po třetím zazvonění to zvedne člověk, se kterým jsem si na dnešní dopoledne domluvila telefonickou schůzku. Na Michaelovy poměry je to rychle – obvykle trvá mnohem déle, než ho člověk užene. Naposledy jsem s ním byla v kontaktu před čtyřmi měsíci a tehdy byly okolnosti příjemnější.

Pozdraví mě tedy patřičně vlídně. Ještě to neví, ale za pár vteřin mnou bude do hloubi duše pohrdat. Polknu naprázdno, pak se zhluboka nadechnu, ale i tak potřebuju ještě tři čtyři vteřiny, než to doopravdy dokážu vyslovit. Možná by bylo diplomatičtější pokusit se nejdřív o trochu zdvořilostní konverzace, zeptat se ho na zdraví rodiny, na psy a ostatní zvířata. Na všechna ta ostatní zvířata. Ale teď, když jsem se rozhodla, to chci mít za sebou. A pak pronesu něco nemyslitelného: „Michaeli, musíte si vzít Willyho zpátky! MUSÍTE! Peníze si můžete nechat, to je mi jedno. Já už nemůžu. Ten pes mě zničí. Já chci zpátky svůj život!“

Červnová kapitulace.

Neznáte mě ještě ani pět minut a už mě nenávidíte. Jsem ženská, která chce odvézt pětiměsíční štěně zpátky k původnímu chovateli. Nejrychlejší možnou cestou, pokud možno ještě dnes. Psa, který se na první pohled nejeví dvakrát hrozivě. Naopak. Willy vypadá roztomile, přesně jak má cockerpoo vypadat, hlavně když je ještě malý a plandají mu uši a srst mu na těle povlává v legračních faldících. Když Willy na chvilku leží klidně na svém místě a spokojeně parkuje čenichem na podlaze, člověk by ho hned chtěl vzít do náručí a chovat ho, dokud nepřijde doktor. Nicméně tohle fantazírování psí matky má nejméně tři velké háčky.

Za prvé: Willy nemá žádné místo, které by mohl nazvat svým místem, protože se roztahuje úplně všude po celém bytě.

Za druhé: Pokud Willy skloní čumák na úroveň podlahy, tak si jen tak spokojeně nehoví, nýbrž stoprocentně hryže nějaký předmět, který ještě před chvílí – v neporušeném stavu – patřil k výbavě našeho bytu, a nyní se patřičně rozmělněn přesouvá do trávicího ústrojí našeho psa. Kožené boty, ponožky, tuby s hořčicí, mince – všechno, co se nachází pod úrovní 1,5 metru od země, patří potenciálně jemu a je to okamžitě anektováno – a posléze, často ve velmi změněné formě, vypumpováno z jeho žaludku.

Za třetí: Willy se rád vydatně mazlí, což by nebyl problém. Využívá však naší hřejivé intimní zóny dost pravidelně – ne pokaždé – ke dvěma věcem: Lidi, kteří zariskují a vezmou ho do náruče, rád něžně kouše do ucha (tedy ON to považuje za něžné). A kromě toho to Willy občas prostě pustí, pokud se cítí mimořádně blaze a spokojeně. Pochopitelně je ten pes čistotný, není přece zaostalý. Stále dokola však přicházejí chvíle, kdy se zapomene.

Není třeba si s tím lámat hlavu, říkala trenérka, náš pes je akorát velmi emocionálně založený, prostě tak vyjadřuje radost. I paní Neubertová, která se ve psech vyzná, byla toho mínění, že se nemáme trápit, že z toho pes vyroste: „Tím čuráním se vás jenom snaží uchlácholit, protože se asi v některých situacích cítí nejistě a chce vám dát najevo, že nemá v úmyslu nic špatného. Ve psí psychologii se to bere jako projev podřízenosti.“ Netuším, která z odbornic má pravdu. Názory se rozcházejí i v okruhu přátel, kteří se zajímají o psy. V důsledku je to ale stejně jedno, protože Willy s tím čuráním lidem na klíně dodnes nepřestal. A člověk si nemá lámat hlavu?

U dveří někdo zvoní jako blázen. Pes se vymrští a jako posedlý ďáblem letí na chodbu. Zvykl si vyskakovat na vchodové dveře, protože zjistil, že otočnou koulí je otevřít nedokáže. To ho žere, ale uznání porážky pro Willyho nepřichází v úvahu: zkouší to prostě brutálním násilím. Vyskočí všemi čtyřmi do vzduchu jako nějaký cirkusový kůň a v poslední třetině tohoto artistického výkonu sebou pomocí lehké otočky boků švihne o dveře. Jeho hysterické štěkání do toho zní jako motor se zadřeným pístem. Působí to celé jako nacvičené a z mé perspektivy to nepostrádá jisté komediální kouzlo. Možná bych to mohla vyvěsit na YouTube. Lidem, kteří za dveřmi čekají na vpuštění a nevědí, co se uvnitř našeho bytu odehrává, musí Willyho absurdní tanec znít jako poselství z podsvětí. BUM! BUM! BUM!

Myslím, že se už nejeden neohlášený návštěvník dal okamžitě na ústup. Dnes ale vím, kdo tam venku čeká, až mu otevřu. Marius, můj sedmnáctiletý syn. Ten zná Willyho rozmary, i když ho dvakrát nezajímají. Pospíchá a zase zapomněl klíče. Marius je ve dvanácté třídě sportovního gymnázia, které spolupracuje s místním fotbalovým klubem. Můj syn je, pokud můžu věřit tvrzením jeho trenéra a mého muže, nadějným talentem, který již brzy začne jako fotbalový profesionál hrabat miliony a živit celou rodinu. Už se nemůžu dočkat. Než tato doba nastane, zůstává však pouze mým zatvrzelým puberťákem, který každý den vyprodukuje dvě pračky propocených kalhot, dresů a štulpen, které tahá z tašky, jakmile vejde do domu, a trousí je po chodbě. Většinou má čas namíchat si vitamínový nápoj vonící po mandarinkách a mořských řasách, naplnit si sportovní tašku čistými věcmi a už je zase v prachu. Tak by tomu bylo i dnes, kdybych s ním nemusela rychle mluvit.

„Ahoj mami,“ zazubí se, když mě míjí, „musím hned padat, koordinační trénink s osmnáctkou.“ Mrskne školní brašnou pod věšáky. Tam bude pravděpodobně netknutá ležet do zítřejšího rána, kdy ji odnese zase do školy. Vědí vůbec dnešní děti, co jsou to domácí úkoly?

„Děláš ty vlastně i něco jiného, než že hraješ fotbal?“ zeptám se a snažím se neznít jako profesionální matka semetrika.

„Ne,“ ušklíbne se. „Na naší škole podporují jenom naše silné stránky. Progresivní koncept.“

„A dneska se dá udělat maturita jenom fotbalem?“ S tou semetrikou už to tak bude, ale nemůžu jinak.

„Klídek, mami. Když dostanu smlouvu, stejně ze školy v létě odejdu.“

To tedy neodejde. Ne tak těsně před cílem. On to ví a já to vím. Tak hloupý není ani můj syn. Naopak: Marius neměl ve škole nikdy problémy. Patří mezi šťastlivce, kteří zvládají držet krok i při minimálním vynaložení námahy a ke kterým učitelé od páté třídy nahoru mívají jenom tu poněkud trpce pronášenou poznámku: „Kdyby chtěl, dostal by toho ze sebe víc.“ Marius si však veškerou ctižádost šetří pro fotbal. Je to takový náš rituál – když mu jdu už moc na nervy, vyhrožuje, že sekne se školou. Poprvé jsem mu to sežrala a musela jsem asi vypadat hodně zoufale, takže sedmnáctiletý syn pohladil svou starou matku po hlavě a řekl: „Ale no tak, mami, já to tam nějak doklepu.“

Teď už mu na to ale neskočím. Nemůžu ale ani úplně přestat otravovat s otázkami na školu. Zřejmě mě k tomu nutí nějaký napevno nainstalovaný mateřský program, který ve mně probíhá. To prostě neovlivním.

„Potřebuju s tebou mluvit, Mariusi!“

Teď se tváří vylekaně. „Co se děje? Za pět minut tu bude Loretti, ten nesnáší čekání.“

Loretti je klubový řidič, který brzy odpoledne do Mercedesu Sprinter sbírá ostatní talenty století a sváží je do sportovního centra na kraji Mnichova. Večer tento předčasný důchodce, poznávací znamení pepitová čepice, vykoná toto kolečko v obráceném pořadí a rozváží tyto příští Messie hezky domů do Milbertshofenu, Geretsriedu nebo do Neufahrnu, dokud si ještě nemůžou dovolit vilu v Grünwaldu.

„Tak tomu svému Lorettimu vysvětli, že máš ještě taky rodinu, se kterou je potřeba tu a tam probrat problémy!“

Marius se tváří ještě víc vyděšeně. „Jaké problémy? Něco s tátou?“

„Proč? Co by mělo být s tátou?“

Teď vypadáme zmateně oba.

„Ale nic,“ řekne Marius rozpačitě.

„Co by mělo být s tátou?“ opakuju tupě jako mluvící kráva. „S ním je všechno v pořádku.“

„Tak to je bezva.“ Marius na mě tázavě hledí. „No tak co se děje? Je někdo nemocný? Jsme na mizině? Dali ti padáka? Musíme se přestěhovat?“ Marius vyjmenovává své osobní katastrofické scénáře, ty závažnější nejdřív.

„Nic z toho,“ uklidňuju ho. „Jde o Willyho.“

„Aha, o Willyho,“ řekne Marius a zní to jako jeden úlevný výdech. „Co je s tím troubou? Nadělal zas někomu do postele?“

Jako jeden muž se ohlédneme do chodby, kde se Willy už od Mariusova příchodu válí v jeho zpocených věcech. Willy Mariuse miluje, zřejmě proto, že mu domů nosívá tak krásně voňavé věci. Marius Willyho ignoruje, což je úplně fér, protože to jasně prohlásil už v době, kdy se o psím projektu teprve diskutovalo.

„Jestli si nemůžete pomoct, dělejte si, co chcete, ale můj pes to není, na to fakt už nemám čas.“ Willyho bujná náklonnost se doposud od Mariuse odrážela jako basketbalový míč od betonové zdi, takže na této frontě jsem nepočítala s žádnými velkými těžkostmi.

„Ne, ten pes se nikomu do postele nevydělal,“ odpovím mírně káravě. „Je to prostě tak. Volala jsem Willyho chovateli, však víš, ten chlápek, co vypadal jak Legolas z Pána prstenů.“

„Jo, já vím. Musel jsem na tu výpravu za psem nutně jet s vámi, takže jsem prošvihl zápas s Würzburgem…“

Výčitku v jeho hlase nelze přeslechnout. Věc, kterou nám Marius předhazuje dodnes. Trvala jsem na tom, že si svého nového člena musí vyzvednout celá rodina. Bylo to pro mě důležité, už jen proto, abych zdůraznila naši soudržnost. (Takže tak. Předpokládám, že Willyho povezu zpátky do Karlsruhe sama…)

„A cos tomu chlápkovi chtěla?“ otáže se syn s vlažným zájmem.

„Chtěla jsem se ho zeptat, jestli si Willyho vezme zpátky.“

Mariusovi trvá pár vteřin, než k němu tato informace pronikne. „Fakt?“

„Ano, fakt. Viděls, jak to tady posledních pár měsíců vypadalo. Prostě jsem si s tím psem nesedla (eufemismus roku). Bylo by pro tebe v pohodě, kdybychom se ho vzdali a dopřáli mu domov, ve kterém se bude cítit lépe?“ (Bože, to znělo tak prolhaně…)

Marius se otočí a zkoumavě si náš přírůstek měří. Willy se na chodbě zamotal do propoceného dresu a spokojeně si v potu mého syna rochnil. Mariuse to neznepokojovalo, protože jeho věci pes nechával vždycky na pokoji. Sice s ňafáním protestoval, když jsem mu je po chvíli vzala a nacpala do pračky, ale neškubal je jako většinu dalších věcí z naší domácnosti. Marius na psa hleděl dost zaraženě a vraštil své mladistvé čelo. Vypadal ustaraně. Že by mu ten pes nakonec nějak přirostl k srdci? Nebo jsem si to jen nalhávala? Marius si pomalým pohybem odhrnul z obličeje dlouhý hnědý pramen vlasů – marnivý rituál, který byl prováděn mnohokrát denně. Stejně jsem ale byla ráda, že na rozdíl od svých sportovních kamarádů ještě nenosí undercut, ten účes, ve kterém kluci vypadají, jako kdyby právě přišli ze zpěváckého přeboru u Hitlerjugend.

„Mariusi? Posloucháš mě? Nevadilo by ti, kdybychom ho vrátili?“

Marius se ke mně neochotně otočí. Jeho bezbarvě zamumlaná odpověď nezní vůbec přesvědčivě. „Jak chceš, mami. Můj nápad ten pes nebyl. Já už koníčka mám.“ Jeho standardní fráze, jak jinak. Stejně se mi ale ulevilo, že jsem zůstala ušetřená nějaké zásadní diskuze.

„Takový pes není koníček!“ odpovím naučně.

„Okay. Pro mě za mě…“ zavrčí syn a ještě jednou se na Willyho zahledí, načež přejde ke všedním věcem. „Ty, mami, už vážně musím, Loretti…“ Vstal a za chůze Willyho neohrabaně pohladil po hlavě. Pes se mohl skoro pominout radostí. To se dalo chápat. Takovou dávku hlazení od Mariuse v životě nedostal.

„Dobře. Tak už jdi.“

O deset vteřin později byl venku ze dveří. Willy se zase nadšeně začal prohrabávat Mariusovými špinavými věcmi. Rozhodla jsem se dopřát mu ještě chvíli. Moc času mu už u nás nezbývalo. Zase se přese mě přehnala vlna studu a zklamání. Jiní lidi přece taky mají psa a nedělají z toho takovou vědu, ne? Co bylo se mnou špatně? Na druhou stranu jsem ale už cítila záchvěv úlevy, když jsem odsun našeho psa oznámila v podstatě oficiálně. A taky se mi ulevilo, s jakým klidem Marius tu zvěst přijal. Větší výzvy mě v tomto směru ještě čekaly. Jak to řeknu muži? A hlavně: Jak to vysvětlím naší Idě? Idě, která na nás už několik let dotírala s přáním nějakého roztomilého čtyřnožce a bez níž by se v naší domácnosti žádný Willy zcela jistě neocitl. Pro dny, jako byl tento, musel Bůh stvořit migrénu.

Table of Contents

Prolog aneb Tohle město není pro nás dva dost velký