Artur Janoušek

SKLEP

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Artur Janoušek 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7799-5  (epub)

ISBN 978-80-243-7800-8  (mobi)

„Nelituju ničeho, co jsem spáchal,“ prohlásil pevně muž, sotva se posadil za stůl ve vězeňské místnosti určené návštěvám.

Vysoký čtyřicátník své činy nezapíral, dokonce se přátelsky usmíval, když ho novinář Adam Žák žádal o rozhovor. Vůbec nevypadal na brutálního šílence. Vražda, kterou spáchal, však brutální byla. I otrlí kriminalisté znechuceně odvraceli zrak, když ohledávali místo činu, a soudci přivyklí na ledacos jen přelétli pohledem fotografie oběti, když rozhodovali o vazbě pro vraha.

Poslali ho do vazební věznice v Litoměřicích. Kdo by čekal zlomeného trestance, jemuž hrozí výjimečný trest, asi by se divil. Muž působil klidně, vyrovnaně.

„Na dně jsem byl před tou vraždou,“ řekl. „Teď se mi mnohem líp dejchá a taky klidněji spím,“ dodal. Zřejmě i proto souhlasil, že svůj příběh odvypráví.

„Tak začneme, dnes máme jen hodinu, pane redaktore,“ pokynul hlavou směrem k hodinám na zdi, které z vyhrazeného času nekompromisně odsekávaly vteřinu po vteřině. Vypadal, jako by se už nemohl dočkat. Žák před něj na stůl postavil diktafon a zapnul nahrávání.

Pátek 18. září 2015

1

Ten den byl mimořádně horký, podle meteorologů dokonce nejteplejší za posledních sto let. Osmatřicetiletý zkušený policejní komisař Daniel Kraft se prodíral křovisky, ostny divokého ostružiníku ho škrábaly po rukou, vysoká suchá tráva šustila pod nohama.

Kraft se zastavil.

Rozhlížel se kolem sebe a hřbetem ruky si unaveně otíral zpocené čelo. Košile se mu nepříjemně lepila na záda. Bylo sice už po šesté hodině večer, slunce však dál vytrvale pálilo. Kraft se ale nehodlal vzdát. Měl už tři hodiny po službě, přesto dál prohledával louky a okraj lesa poblíž Proboštova u Teplic.

Od rozvodu neměl důvod pospíchat domů. Ztráta manželky a život v osamění byly také důvodem, proč se o sebe přestal starat, proč připomínal spíš pankáče než policistu. Zarostlá tvář rozhodně nebyla projevem nedbalé elegance, Kraft na svůj vzhled prostě kašlal. Podle toho se i oblékal. Nejradši nosil ošuntělé kalhoty a odřenou koženou bundu s kapucí.

Letošní září však bylo příliš horké i na košili, na obnošenou modrobílou kostkovanou košili s krátkými rukávy.

Slunce se již nořilo do údolí, když Kraft prošel lesíkem a dorazil k chatrči, která kdysi bývala hájovnou.

Zrezivělý visací zámek na stejně sešlé petlici naznačoval, že dovnitř už dlouho nikdo nevešel. Kraft se však rozhodl, že se raději přesvědčí. Pro jistotu.

Obešel zpustlé stavení a hledal, kudy by se dostal dovnitř. Vzrostlé kopřivy kosil podrážkami svých bot, občas ho některá šlehla přes ruce, dokonce i po tváři.

Před oknem na boční stěně se zastavil. Bylo tak silně zanešené prachem a pavučinami, že ani neodráželo policistův odraz. Kraft zvedl ruku a dlaní se snažil sklo otřít, aby mohl nahlédnout dovnitř.

V tom zaslechl klepnutí. Za chvilku znovu. Zbystřil. Zvuk vycházel z houští vpravo dole u zdi. Ušlapal ho a čekal. Najednou si všiml dvou uvolněných prken. Byla přibitá jen k hornímu trámu a dolními konci v mírném vánku bubnovala do stěny chatrče.

Policista odsunul prkna stranou a mezerou se protáhl dovnitř. Několik sekund trvalo, než si jeho zrak přivykl na přítmí. Naštěstí škvírami ve stěnách pronikaly do chýše paprsky zapadajícího slunce. Dopadaly na dlouhý dřevěný stůl uprostřed místnosti, na skříňky u stěny a na gauč vzadu. Na stole osvětlily patku chleba, špinavý nůž a zaschlé zbytky pomazánky v otevřené konzervě.

Doba spotřeby končí za tři měsíce, zjistil z víka konzervy.

Dloubl prstem do chleba, byl ještě měkký. Bylo jasné, že někdo odsud odešel teprve nedávno. Jestli vůbec.

Kraft reflexivně sáhl po svém Glocku v pouzdře na opasku. Nevytáhl ho, jen se chtěl ujistit, že ho má. Rozhlédl se po místnosti a zamířil dozadu ke gauči pokrytému starou dekou.

Zastavil se asi metr před ním. Teď už pistoli raději vytáhl a namířil ji na válendu. Druhou ruku natáhl k přehozu. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Blížil se k dece. Prudkým pohybem ji strhl z gauče, instinktivně ustoupil o dva kroky dozadu a zbraň pevně uchopil do obou rukou. Zbytečně, pod dekou byla jen hromada hadrů.

Kraft si oddychl, pistoli strčil zpět do pouzdra a unaveně se posadil na gauč. Staré pružiny pod ním hlasitě zaskřípaly.

Jenže nepříjemný, svíravý pocit ho neopouštěl. Něco se mu nezdálo, nevěděl přesně, co to bylo, ale musel na to přijít.

Vstal a znovu si zkoumavě prohlížel vnitřek chaty. Ale všude byla tma. TMA. Najednou mu to došlo. Okno, které se pokoušel zvenčí očistit, přece muselo propouštět aspoň trochu světla, i když bylo špinavé. Až teď si všiml, že ho zevnitř zakrývá masivní dřevěná skříň. Musel zjistit, co je v ní.

Postavil se před skříň. Díky urostlé postavě pohodlně dosáhl do škvíry mezi dvířka a horní stěnou. Zatnul do ní prsty a pokusil se prudce trhnout. Měl velkou sílu, skříň však byla pevně zavřená. Kraft vytáhl pistoli a pažbou praštil do zámku.

Dveře se rozletěly.

Než ale stihl pohlédnout dovnitř, z horní police se uvolnil černý stín a vypadl ven. Kraftovi se podlomila kolena. Tvrdě dopadl na podlahu a cosi studeného mu zavalilo hrudník.

„Do hajzlu!“ vykřikl, okamžitě tu věc ze sebe strhl a odsunul se stranou. Leknutím nemohl popadnout dech, srdce mu divoce tlouklo.

Snažil se zklidnit. Zhluboka se nadechl, dodal si odvahy a vyndal z kapsy kalhot zapalovač. Přiblížil ho k té věci a škrtl. Plamen ozářil něco, co mu připomínalo lidskou nohu.

„Bože. Co to je?“ zašeptal.

Roztřásla se mu ruka.

Plamen zhasl.

Když škrtl znovu, ze tmy se vynořilo nahé dětské tělíčko.

Bylo bledé, pokryté modřinami, škrábanci. Policista pohyboval zapalovačem k hlavě, jenže tvář se neukázala.

Kraft se vypotácel z chaty a svalil se do trávy. Z kapsy košile vylovil mobil a vytočil číslo okresního policejního ředitele Václava Hrbka.

„Je to on?“ ptal se velitel.

„Nevím, hlava chybí.“

„Cože? Proboha. Zůstaň na místě, hned jsem tam.“

Kraft zavěsil a vytáhl ze zadní kapsy kalhot pomačkanou krabičku cigaret. Prstem do ní zespodu klepl, až vyskočila jedna z cigaret. Zapálil si a kouř zhluboka vtáhl do plic. Chvíli ho v sobě podržel, než ho vyfoukl ven. Tohle ho vždycky dokázalo uklidnit a umožnilo srovnat si myšlenky.

Jenže tentokrát to nepomáhalo. Všiml si, že ruka se mu stále třese. Myšlenky létaly kolem a on se nemohl soustředit.

Všechno kolem něj pohltilo těžké ticho. Jen moucha otravně zabzučela a vletěla do chaty. Něco tam táhlo i Krafta.

Uvolněnými prkny se znovu protáhl dovnitř a sledoval mouchu, která si sedla na podlahu pod skříní a zmizela ve škvíře mezi prkny. Hned na to se ze stejného místa vynořila jiná a odletěla pryč.

Kraft je chvíli pozoroval. Pak přistoupil ke skříni, opřel se do ní vší silou a odsunul ji stranou. Tam, kde původně stála, objevil několik odchlípnutých prken. Zkusil jedno nadzvednout a vytáhnout. Šlo to překvapivě snadno. Odstranil jedno prkno, druhé, třetí.

Nahlédl pod podlahu a zděšeně vykřikl.

Z díry na něj zíraly dětské oči.

Obličej byl hodně rozbitý, přesto ho policista poznal. Byl to on. Devítiletý chlapec, po kterém už čtrnáct dní pátrali všichni zdejší policisté i stovky dobrovolníků.

2

Dnes jsou to dva týdny. Dva týdny v pekle. Dva týdny bez syna. Martin Klimeš si posté v mysli promítal den, kdy svého devítiletého syna Petra viděl naposledy. Jak ho ráno odvezl do školy v Buzulucké ulici na okraji Teplic, dal mu pusu a jako každý den popřál, ať si to ve škole užije. Přát mu dobré známky ani nemusel, učení mu šlo samo.

Po vyučování šel Petr se spolužáky na autobus, jako obvykle popojel jednu zastávku a vystoupil. Bylo pár minut po poledni. Tehdy ho spolužáci viděli naposledy. Domů, kam to měl od autobusové zastávky asi tři sta metrů, už nedorazil.

Martin seděl po tmě v kuchyni, levou rukou si podpíral hlavu, v pravé ruce držel rámeček se synovou fotografií. Hodiny na stěně ukazovaly půl jedenácté v noci. Martinova manželka Romana už vysílením usnula.

Celý den s policisty a dobrovolníky prohledávali okolí a horečnatě přemýšleli, kde by kluk mohl být.

„Nejsem si jistý, jestli chci, aby se tady našel,“ říkal manželce, když procházeli loukou a přilehlým lesíkem u Teplic.

„Jestli teď někdo zakřičí, že ho našel, bude to znamenat, že objevil už jen tělo,“ uvažoval.

„Bože, ať zavolají rodiče některého ze spolužáků nebo kamarádů, že byl Péťa celou dobu u nich. Třeba, že odjeli na dovolenou a nechali doma svého syna a Péťa byl s ním…“ přemítal.

„Vím, že je to blbost, i policie říká, že by byl zázrak, kdyby se po dvou týdnech našel živý. Bože, ať se stane zázrak,“ utíral si zvlhlé oči.

Romana si v účtárně vzala dovolenou, Martin nemusel, byl taxikář a jezdil sám na sebe. Chlapce hledali každý den, obvolávali známé, kamarády i známé kamarádů, pátrali v terénu.

Nic jiného jim ani nezbývalo. Policejní psycholog radil, aby něco dělali a živili naději, jinak by jen seděli doma a utápěli se v žalu. Úplně to nezabíralo. Martin se utápěl v žalu i při pátrání v lese. V hlavě měl jen syna, ať pomyslel na cokoli, vždycky se myšlenky po pár sekundách vrátily k němu.

Policie nejprve čekala, až se únosce ozve s požadavky. Když se nedočkala, vymýšlela další motivy. Vinu rodičů vyloučila záhy. Pak pracovala s verzí, že v tom bylo něco osobního, ale Martin s Romanou nikdy neměli s nikým takový konflikt, aby se jim chtěl někdo mstít tak strašným způsobem.

Po synovi bylo vyhlášené celostátní pátrání, hledali ho policisté, hasiči, lidé ze sousedství. Každý den. Od rána do večera. Návraty domů z marného pátrání byly ubíjející. Martinovi se honily hlavou myšlenky, které ho trýznily. Podíval jsem se pořádně do toho křoví? Nepřehlédl jsem něco v té odtokové trubce? Mohl jsem toho dnes udělat víc?

Dnes se s Romanou vrátili domů až za tmy. Přestože žena říkala, že je tak zoufalá, že neusne, únava a silné psychické vyčerpání ji přemohly. Martin usnout nedokázal. Pořád dokola si v hlavě přehrával poslední chvíle se synem a užíral se, že na něj to ráno, kdy ho viděl naposledy, nebyl hodnější. Nemilosrdná paměť mu vracela každou sekundu.

„Dělej, prosím tě, vždyť to nestihneme. Všechno ti tak dlouho trvá,“ popoháněl nevrle Petra, kterému se ten den z postele vůbec nechtělo.

„Už sis vyčistil zuby? Ne? A cos celou dobu dělal! Tak mazej!“ zvyšoval hlas na syna.

„Tatínku, ty seš na mě ošklivej,“ vzlykal kluk a přemáhal slzy, které se mu hrnuly do očí. Vždycky byl tak citlivý.

„Tatínku, máš mě rád?“ ptal se později v autě cestou do školy. Martin se podíval do zpětného zrcátka. Syn seděl sklíčeně vzadu v autosedačce.

„Péťo, prosím tě, jasně, že tě mám rád,“ řekl.

Teď si vyčítal, že mu to neřekl vroucněji. Dokonce ho napadlo, že si syn mohl myslet, že ho nemá rád, a proto nepřišel domů a někde se toulá. Věděl, že je to nepravděpodobné a že se tím jen utěšuje, přesto ho zabolelo u srdce při představě, že by syn pochyboval o jeho lásce.

Proč tohle potkalo právě nás? Pomyslel si a schoval obličej v dlaních. Jeho slzy dopadaly na ubrus na kuchyňském stole. Před Romanou se snažil být silný, ale po nocích podléhal emocím.

Další den se chýlil ke konci. Další zbytečný den. Zbytečný, protože byl bez synka.

Do nočního ticha v kuchyni náhle zakvílel mobil. Na displeji se rozsvítilo jméno teplického policejního ředitele Václava Hrbka.

Martin s sebou trhl a vyděšeně vytřeštil oči do tmy. Tep mu splašeně vyletěl. A nejen kvůli leknutí a nepříjemně vysokému vyzváněcímu tónu, který mu projel lebkou.

Uvědomil si, že telefonát v tuhle hodinu je mimořádně neobvyklý. Bylo mu zcela jasné, že jde o Péťu a že v případu nastal zlom. Zíral na mobil na stole, ale bál se ho zvednout.

Naléhavé kvílení bylo nesnesitelné. Při třetím zazvonění se otevřely dveře ložnice.

„Proč to nezvedneš?“ zívla Romana.

„Nemůžu.“

Když viděla, jak se rozrušením třásl, vzala mobil sama. „Klimešová,“ slyšel, jak řekla.

Martin pak už jen stihl natáhnout ruce před sebe, aby ji zachytil. Bezvládné tělo zhroucené manželky položil opatrně na zem.

„Haló, paní Klimešová? Jste tam ještě?“ ozval se hlas z mobilu, který ležel na zemi vedle Romany. Martin zvedl telefon.

„Tady Martin Klimeš. Kdo volá?“

„Hrbek. Potřebuju, abyste přijeli na okresní ředitelství. Jak už jsem řekl paní Klimešové, pravděpodobně jsme našli vašeho syna.“

„Je v pořádku?“ zeptal se Martin a hlas mu přeskočil rozrušením. Zoufale potřeboval slyšet odpověď, zároveň se jí ale strašně bál.

„Přijeďte sem, prosím. Všechno se dozvíte,“ řekl Hrbek a zavěsil.

3

Martin Klimeš odhodil mobil a vrhl se k manželce.

„Romano! Vstávej! Prober se!“ křičel na ni.

Popadl ji za ramena a zatřásl s ní. Žena pootevřela oči a cosi zamumlala, Martinovi se ale nedařilo ji úplně probrat. Odběhl do koupelny pro kelímek se studenou vodou a cákal ji Romaně na obličej. Trochu to pomohlo, žena se posadila, ale stále nebyla zcela při smyslech. Martin hrábl po mobilu na zemi a vytočil číslo záchranky.

„Pomozte mi prosím. Moje žena… Ona zkolabovala,“ soukal ze sebe a hlas se mu třásl.

„Uklidněte se prosím a řekněte, co se stalo,“ promluvila dispečerka. Mluvila chladně, strojově jako automat.

„Leží na podlaze, asi je v bezvědomí.“

„Pije alkohol? Bere drogy nebo prášky?“

„Ne. Dozvěděla se o synovi. Dva týdny ho hledáme a teď volala policie, že ho našli,“ řekl Martin a při těch slovech stěží přemáhal pohnutí.

„Podložte jí něčím hlavu, dekou nebo oblečením, a položte ji na bok do stabilizované polohy. Dejte mi vaši adresu, za chvíli u vás bude lékař.“

Lékař zazvonil za šest minut. Změřil ženě tlak a píchl injekci. Martin mezitím zavolal policejnímu řediteli Hrbkovi, že dorazí hned, jakmile se postará o manželku. Pomohl jí do sanitky, sedl do svého taxikářského Fordu Mondeo a odjel na policejní ředitelství.

Bylo krátce po jedenácté hodině v noci, když kráčel k hlavnímu vchodu do policejní budovy. Před dveřmi se zastavil. Rozklepaly se mu ruce. Nebyl si jistý, zda má dost sil vstoupit dovnitř. Nejraději by se otočil a před vším utekl. Jenže potřeboval znát pravdu. Promnul si obličej, zhluboka se nadechl a zazvonil na ostrahu.

„Co si přejete?“ zeptal se policista za pultem recepce, aniž zvedl hlavu od papírů.

„Ředitel Hrbek mi řekl, že mám přijít.“

Policista zvedl zrak a pátravě si hosta prohlížel. Martin měl dojem, že v jeho pohledu zachytil projev soucitu a napadlo ho, že dozorčí nejspíš zná důvod návštěvy.

„Ehm, vaše jméno?“ zeptal se policista a znovu se sklonil nad svá lejstra. Zapsal si potřebné údaje, zvedl telefon a kamsi volal.

Martin se posadil do křesla vlevo od recepce a čekal. Představoval si Hrbka jako vysokého, prošedivělého důstojníka s vousy. Za necelých pět minut přišel drobný, hladce oholený padesátník s brýlemi na nose. Urostlý Klimeš vedle něj vypadal jako jeho bodyguard.

Hrbek mu stiskl ruku a pokynul, aby šel s ním. Po cestě se Martin nezmohl na jedinou otázku, na jediné slovo. Až v Hrbkově kanceláři se odvážil.

„Kde je můj syn?“ hlesl.

„Nevíme, jestli je to váš syn. Říkal jsem vám, že možná je to on, ale nejsme si jistí. Potřebujeme od vás pomoct s identifikací.“

„S identifikací? Proč se ho prostě nezeptáte?“

„No víte…,“ Hrbek se rozpačitě podrbal na zátylku. „Našli jsme jen tělo.“

„Tělo?“ zašeptal Martin.

„Od vás potřebujeme určit, zda je to váš syn.“

„To nemyslíte vážně,“ namítl Martin a roztřesenou rukou si nervózně prohrábl vlasy.

„Pane Klimeši, vím, jak se cítíte…“

„Nevíte vůbec nic,“ přerušil ho ostře Martin. „Jak můžete něco takového říct? Nikdo ani netuší, co poslední dva týdny prožíváme,“ řekl zvýšeným hlasem.

Pak zmlkl a jen si povzdechl. „Máte děti, pane řediteli?“

„Mám,“ odpověděl Hrbek. „Dvě dcery. Nepřežil bych, kdyby jim někdo ublížil. Proto obdivuji, jak se držíte.“

„To není nic k obdivování,“ odsekl Martin.

„Já vím, musí to být těžké, přesto vás prosím o pomoc,“ řekl Hrbek a zadíval se Martinovi pevně do očí.

Martin nejprve skryl obličej v dlaních. Pak si otřel vlhké oči a pomalu přikývl.

Hrbek ho odvedl do garáže v přízemí budovy, kde nastoupili do modré služební oktávie a zamířili do nemocnice na druhém konci města.

Po cestě projížděli místy, kudy chodil Petr do školy. Martinovi přišlo, že v posledních dvou týdnech tudy prošel snad stokrát. Prohrabával popelnice, zamřížovanými poklopy se díval do kanálů, prohledával chodby přilehlých domů.

Doufal, že najde nějakou stopu, školní tašku, botu, cokoli. Nenašel nic. Žádnou stopu neměla ani policie. Až do teď.

Martin smutně hleděl z okna policejní oktávie a myslel na syna.

„Chci být ajťák,“ opakoval Péťa vždycky, když se ho někdo ptal, co bude dělat, až bude velký. Už od šesti let měl jasno o své budoucnosti. Každou volnou chvilku trávil na počítači. Nejen kvůli hrám. Zajímal se hlavně o to, jak počítače fungují. V osmi letech znal nazpaměť všechny operační systémy včetně data jejich uvedení na trh a následná vylepšení v dalších verzích.

Maminka Romana ho sice přemlouvala, aby se stal zubařem, protože dentisti, jak říkala, se budou mít vždycky dobře. Ale se synem nehnula. Trval na tom, že se bude živit na počítači, vyvíjet hry nebo programovat.

Martin vzpomínal, jak Petr, ještě než začal chodit do školy, zvládal na počítači to, o čem jeho rodiče neměli ani tušení. Uměl si stáhnout z internetu aplikace, díky kterým rozpohyboval panáčka z lega. Natáčel videa a animace.

K osmým narozeninám dostal tablet, aby mamince nebral iPad a tatínkovi notebook. Nakonec to skončilo tak, že používal všechno.

Také proto ho poslali do školy s rozšířenou výukou matematiky a výpočetní techniky. V první, druhé i třetí třídě byl nejlepším žákem. Z matematiky bez potíží zvládal i úlohy pro šesťáky.

„Dělal nám takovou radost,“ vzdychl Klimeš nešťastně a do očí se mu draly slzy. Ředitel Hrbek se na něj smutně podíval. Martina to zaskočilo, ani si neuvědomil, že promluvil nahlas.

Vzpomínal, jak byl Péťa díky nekonfliktní povaze oblíbený mezi spolužáky i učiteli. Když spolužáci zlobili, on stál stranou a vše jen pozoroval. Jejich lumpárny neodsuzoval, většinou se jim srdečně smál. Sám se nezapojoval, ale byl jejich kumpánem, který je podpořil.

„Někdy jsme si dokonce říkali, že je příliš hodný, že by mohl být větší grázlík. Báli jsme se, že to v životě bude mít těžké, že mu budou lidé ubližovat,“ vyprávěl Hrbkovi.

Když před teplickou nemocnicí vystupoval z policejní oktávky, musel si rukávem otřít oči, aby viděl na cestu. V doprovodu ředitele Hrbka zamířil na patologii.

4

Primář oddělení soudního lékařství Zikmund Deyl už na ně čekal. Vysoký, hubený muž, asi šedesátiletý, měl krátce střižené šedivé vlasy, upravený knírek. Typický motýlek pod krkem mu dodával na důstojnosti. Kráčel vzpřímeně, skoro vznešeně, když odváděl Hrbka a Klimeše do sklepa.

Dorazili do vykachlíkované místnosti, uprostřed níž stály čtyři pojízdné stoly. Deyl zamířil až k poslednímu u zadní stěny.

Martin se zastavil asi tři metry před stolem, na němž bílá plachta pokrývala tělo. Podle obrysu bylo jasné, že jde o dítě. Ale které?

Nikdy jsem nebyl sobec, ujišťoval se Martin v duchu, a nikdy jsem nepřál nikomu nic zlého. Ale, ať je to cizí dítě, prosil a sepjal ruce.

„Máme čas, půjdeme, až si budete jistý, že to zvládnete,“ uklidňoval ho Hrbek. Položil mu ruku na rameno, stiskl a při tom se mu pevně podíval do očí.

Martin sepjal ruce, zhluboka se nadechl a vykročil k lékaři.

„Jste připravený?“ otázal se Deyl potichu.

„Na to se nedá připravit, doktore,“ namítl Martin. „Ale,“ zaváhal, „tak jo, odkryjte to,“ řekl odevzdaně. Hrdlo se mu sevřelo.

Doktor Deyl uchopil plachtu za okraj a pomalu ji nadzdvihl.

„Ne!“ vyjekl Martin a oběma rukama se chytil za hlavu.

Obklopila ho tma a on cítil, jak se do ní propadá. Klesal tmou níž a níž. Překvapilo ho, že to nebylo ani moc nepříjemné, naopak po psychické zátěži z posledních dnů konečně cítil úlevu. Padal, ale měl dojem, že se vznáší. Byl to osvobozující pocit. Bohužel netrval dlouho, možná jen pár minut, než se Martin probudil v hale svého bytu a ztěžka se sbíral z podlahy.

Snad to všechno byl jen šílený sen, pomyslel si. Okamžitě se rozhodl, že se přesvědčí. Vstal a vydal se ke dveřím dětského pokoje. Na moment znejistěl, když sahal po klice. Zadržel dech a naslouchal. Nebyl si jistý, co chce slyšet. Možná bezstarostný smích syna, který vůbec nechápe, proč je jeho otec tak nervózní. Možná zvuky počítačové hry, kterou tak rád hrával. Možná jen oddychování spícího dítěte. Snažil se zachytit cokoli, co by naznačovalo, že za dveřmi je život.

Nic. V dětském pokoji leželo těžké, mrtvé ticho. Martin tam vydržel stát asi deset sekund, pak vzal za kliku.

V tom se dveře samy otevřely. Za nimi stál Petr. Martina však místo radosti zachvátilo zděšení.

Vytřeštil oči a s hrůzou hleděl na synovu černou, spálenou tvář, ze které visely kousky kůže. Z očí mu zbyly jen hluboké tmavé důlky, z ohořelých vlasů stoupal kouř. Martin ucítil štiplavý zápach seškvařeného masa.

Petr se děsivě zašklebil a naklonil hlavu na stranu. Jeho seškvařené rty se pohnuly.

„Tatínku,“ ozval se jemný dětský hlásek. „Máš mě rád?“

Vzápětí Petr švihl pravou rukou. Martinovi se před očima zablýskla dlouhá čepel kuchyňského nože. Na poslední chvíli stihl uskočit.

Ovládla ho hrůza. Otočil se a chtěl utéct, jenže náhle nemohl pohnout nohama, ať se snažil, jak chtěl. Měl pocit, že mu nohy prorostly parketami.

Srdce mu zuřivě tlouklo, nemohl dýchat, studený pot mu stékal po zádech. Vyděšeně se ohlédl přes rameno a uviděl Petra, jak k němu natahuje své zčernalé prsty.

Martin se zoufale přitahoval za nábytek podél zdi a jen velmi obtížně a pomalu se sunul halou ke schodišti, po kterém se chtěl dostat do předsíně a ven z domu. Znovu se ohlédl. Petr se blížil, už ho měl skoro na dosah. Martin se z posledních sil dostal až ke dveřím na schodiště a otevřel je.

Jenže za nimi stál… Petr.

„Kuk,“ řekl rozjařeně, na tváři měl pořád ten šílený škleb.

Martin nechápal, jak se tam dostal. Ale došlo mu, že nemá šanci uniknout. Padl na zem. Zavřel oči, křečovitě stiskl víčka a zoufale křičel o pomoc.

V tu chvíli se probudil. Seděl na posteli v bílém, vykachlíkovaném pokoji a vyděšeně hleděl před sebe. Těžce dýchal, srdce mu stále zuřivě tlouklo, krev mu tepala na spáncích.

Rozhlédl se kolem sebe. Na stropě svítily zářivky, u hlavy mu visel pytlík s nějakou tekutinou. Pochopil, že je v nemocnici. Ale není to zase jen další sen? Napadlo ho.

V tom se otevřely dveře a do pokoje vešel muž v bílém plášti.

„Co se děje?“ pohlédl starostlivě na Martina.

Ten se na něj nechápavě zadíval.

„Křičel jste,“ vysvětloval muž v plášti.

„Kde to jsem?“ zeptal se Martin.

„V nemocnici. Dole na patologii jste upadl do bezvědomí. Proč jste křičel?“

„Na patologii?“ zopakoval tiše Martin a hleděl do prázdna. Snažil se vylovit z paměti poslední okamžiky, kdy byl při vědomí. Ale pletl se mu do nich hrůzný sen.

„Zdálo se mi o synovi,“ hlesl a na lékařovo požádání odvyprávěl, co se mu právě zdálo.

„Zřejmě máte výčitky, že na smrti syna nesete nějakou vinu. Ale to probereme až při sezení. Teď se uklidněte, musíte si odpočinout, něco vám na to dám.“

Martinovi najednou všechno došlo. Svalil se na postel a otočil se na bok zády k doktorovi. Bolest mu zkřivila tvář. Zabořil hlavu do polštáře a nechal slzy, aby se vsakovaly do povlečení.

Table of Contents

Pátek 18. září 2015

1

2

3

4

Sobota 19. září 2015

Neděle 20. září 2015

Pondělí 21. září 2015

Úterý 22. září 2015

Středa 23. září 2015

Čtvrtek 24. září 2015

Čtvrtek 1. října 2015

Pátek 2. října 2015

Sobota 3. října 2015

Neděle 4. října 2015

Pondělí 5. října 2015

Úterý 6. října 2015

Středa 7. října 2015

Pátek 9. října 2015