Jarmila Pospíšilová

SKOŘÁPKY NA VODĚ

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jarmila Pospíšilová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7797-1  (epub)

ISBN 978-80-243-7798-8  (mobi)

Část první

SRDCE

I.

Markéta sklízela ze stolu a odnášela špinavé nádobí do kuchyně. Vytáhla z lednice vychlazenou půlku melounu, těžkým nožem ji začala krájet, nejdříve na tlusté půlměsíce, pak na kostky. Kuchyňským oknem viděla na terasu, všichni se dobře bavili a vládla příjemná nálada. Přitom dnešní posezení nebylo plánované.

Naplno si uvědomila, že je šťastná, a ten pocit ji celou prostoupil. Byl tak silný, že ji téměř ochromil. Na několik věčných vteřin se musela oběma rukama opřít o kuchyňskou linku. Mnohokrát ve svém životě se na štěstí těšívala jako na něco budoucího, něco, co má teprve přijít, a plánovala si, jaké to bude. Nejdřív musí dosáhnout tamhletoho, vybudovat tohleto a potom... Ne, už dlouho věděla, že takto svět nefunguje, ale teprve nyní si jasně uvědomila, že prožívá štěstí tady a teď.

„Nechceš s něčím pomoct?“ francouzskými dveřmi vešla z terasy Jana a nesla ještě pár špinavých talířů.

„Díky, to je dobré, už jsem skoro hotová. Ale zeptej se, jestli si dá někdo kafe. Postavím vodu.“

Jana přikývla a zmizela, aby se za okamžik vrátila a společně přichystaly několik šálků kávy. Vládlo mezi nimi dokonalé porozumění, nemusely si nic vzájemně vysvětlovat. Markéta rychle rozkrájela narychlo upečenou bublaninu s ostružinami a ještě vytáhla z lednice další láhev vína. Byl to skvělý tramín, před pár dny ve své oblíbené vinotéce vzala několik lahví. Koupila je naprosto impulzivně bez jakéhokoliv důvodu nebo plánu a nyní přišly vhod. Poslední dobou se jí podobné věci stávaly, chovala se stále více intuitivně a tak nějak se nechávala vést životem. Už se jí nechtělo o všechno bojovat, však si užila své.

„Máš to tady příjemné, udělalas dobře, že jsi to neprodala,“ podotkla Jana a Markéta věděla, na co její sestra naráží. Kdysi před lety jí právě ona doporučovala, aby dům prodala, po Pavlově smrti byl podle ní pro Markétu a Terezu příliš velký. Jana byla veskrze praktická.

„Co s tím budeš dělat? Samotná ženská, barák potřebuje chlapskou ruku. Měla bys to tady prodat a koupit si byt. Pro tebe s Terkou by se nějaký třípokoják určitě našel, třeba i v centru. A měla bys po starostech, nemusela bys řešit topení na zimu, opravy a kde co.“

Markéta tenkrát váhala. Ovdověla nečekaně, Pavel se zabil při autonehodě před dvanácti lety. Tereze bylo třináct, se smrtí otce se dlouho nedokázala vyrovnat. Truchlila tak, že Markéta měla strach, aby se u dcerky nerozvinulo psychické onemocnění. Dělala, co mohla, aby jí zajistila fungující domov, najednou se z ní stala máma i táta v jednom. Neměla ani prostor na vlastní smutek.

Pro své okolí byla něco jako oběť, cítila, že ji lidé litují a mnozí i obdivují, jak se s nastalou situací vyrovnává. V práci k ní byli zpočátku jaksi vlídnější, a když se pro nejbližší pololetí sestavoval nový rozvrh, ředitelka jí umožnila poskládat si vyučovací hodiny co nejvýhodněji, aby měla dostatek času na Terezku. Markéta znala své kolegyně a bála se, že se časem stane terčem nenávisti. Věděla moc dobře, že se učitelky dovedou vzájemně nesnášet, mají-li pocit, že někdo jiný má oproti nim výhody. Ale první dva roky po Pavlově smrti jí všichni vycházeli vstříc, až se téměř styděla. A později už ohledů okolí nebylo potřeba, sama se pak snažila, aby lidem jejich podporu alespoň trochu vrátila.

Nejvíc jí pomohla vlastní rodina. Rodiče ji podporovali, co jim síly stačily, hlavně s Terezkou. Ta měla babičku s dědou velmi ráda, lnula k nim od malička a po Pavlově smrti se přimkla k dědovi. Všem to bylo jasné, dcerka byla ve věku, kdy potřebovala tátu, a tak se Markétin otec snažil, aby alespoň trochu suploval chybějící mužskou roli ve vnuččině životě.

„Měla by sis někoho najít, jsi ještě mladá, začala tak půl roku po pohřbu občas říkat máma a Markéta věděla, že má pravdu. Jenže se jí nechtělo nikoho hledat. Zpočátku byla celá rozbolavělá a bála se, že se s nikým nedokáže sblížit, později se bála, jak by jiného muže přijala Tereza. Dcera si otce dokonale zidealizovala. Markéta věděla, že to není dobře, ale nedokázala proti tomu nic udělat. Přece jí najednou nezačne Pavla pomlouvat.

Přestože ji všichni litovali jako mladou vdovu, její manželství nebylo bez mráčku, naopak. Dost možná, že kdyby Pavel žil, dnes by třeba už byli rozvedení, případně by si žili vedle sebe každý po svém, jak to viděla u mnoha svých kolegyň a kamarádek. V posledních měsících měli dost vážnou krizi, manželské neshody však řešili tak, aby Tereza nic nepoznala, oba zastávali názor, že do svých problémů dítě tahat nebudou. A oba svoji jedinou dceru zbožňovali. Ať byl Pavel jakkoli nespolehlivý manžel, jako otec byl dokonalý. Kdoví jestli by mu to vydrželo i přes dceřino dospívání, nicméně nechal po sobě výraznou stopu v Terezčině srdci. Ne, žádný jiný muž by ho nenahradil a ona se bála, že by novým partnerským vztahem rozbila svůj vztah s dcerou. Vždyť měly jen jedna druhou.

Také to byl podvědomý důvod, proč neprodala dům. Ano, byl pro ně příliš velký a jeho provoz ji stál poměrně dost peněz. Jenže Pavlovou smrtí se jejich rodina rozpadla a Markéta podvědomě cítila, že kdyby prodala dům, dceři by tím ublížila znovu. Po ztrátě otce by Tereza přišla i o domov. Navíc jí tehdy ustoupila a po letech vzdorování jí povolila domácí mazlíčky. Nejdřív přišlo kotě, Tereze je darovala o prvních prázdninách bez táty kamarádka, pak přišlo druhé, které dcera prý objevila opuštěné v krabici v popelnici. Byl to kocourek, slaboučký, nemocný, ale vypiplala ho. Markéta byla ráda, že se dcerka k oběma kočkám tak upnula, prázdniny uběhly, aniž by ten rok někam jely na dovolenou. Terezka sama říkala, že od koťátek odjet nemohou, a Markéta za to byla ráda. Sama ještě neměla sílu zařizovat někde nějaký pobyt, o rodinné dovolené se vždycky staral Pavel. Dobře tušila, že pokud by někam odjely, jeho nepřítomnost nabere na síle a všechno zastíní.

Když Tereza začala žadonit, že chce psa, Markéta ani nevzdorovala. Měla jedinou podmínku – dcera se bude o psa starat. A tak se také stalo. Do rodiny přibyl Bonny, neuvěřitelně hravé štěně hovawarta. Dnes to byl stárnoucí jedenáctiletý pes, mnoho jeho vrstevníků už nežilo, ale Bonny byl naštěstí stále plný života. Neměl už takovou výdrž jako dříve, jejich procházky byly kratší, také občas pokulhával, ale stále si uchovával temperamentní zájem o své okolí. Byl to výborný hlídač a skvělý parťák. Miloval svoji rodinu a kdykoliv byla některá z nich smutná nebo jenom v mizerné náladě, Bonny vždycky vymyslel nějaký kousek, kterým je rozveselil.

Markéta stála na zápraží a sledovala svoji rodinu, jak se ve zlátnoucím letním podvečeru všichni dobře baví. Nečekaně přijel domů synovec s hromadou ryb, které prý dostal za výhodnou cenu od kamaráda rybáře, a navrhl, že by si je společně mohli ugrilovat. Teď tu seděli všichni, její rodiče, na svůj věk dosud zdraví a vitální, Tereza, sestra se švagrem, synovec Honza, kterého bylo všude plno a sršel výbornou náladou. V koutě pod vinnou révou seděla neteř Helenka s Matějem, prý spolu už přes rok chodí, ale dnes poprvé ho Markétě představila. Zdál se jí docela sympatický, tedy když potlačila mírnou nechuť k potetovanému předloktí. Nemohla si pomoct, ale nesdílela současnou oblibu tohoto módního trendu. Tereza se jí smávala a říkala, že je konzervativní, zdůrazňovala, že ona si v tomto směru bude dělat, co se jí líbí. Přesto si zatím nenechala nikde žádnou kérku vytetovat a Markéta za to byla v skrytu duše ráda.

„Už půjdeme,“ prohlásila máma a oba rodiče se zvedli. Všimla si, s jakou samozřejmostí táta mámě odsunul židli a vzal ji kolem ramen. Byli sehraná dvojice, vždycky Markétě připadali jako dokonalý pár. Jestli snad někdy mívali rozbroje, nikdy se o nich s Janou nedozvěděly.

„Můžu vás odvézt,“ nabídla se. Skoro nic nepila, jen trochu usrkla ze své skleničky vína.

„Projdeme se, je krásně. Aspoň nám trochu vytráví.“

Nepřemlouvala je, bydleli nedaleko a dnešní podvečer byl na procházku jako stvořený. Mírný pohyb udělá oběma starouškům jenom dobře. Bonny pospávající opodál se trochu ztěžka zvedl a s vrtícím ocasem a dychtivým výrazem s ní šel rodiče vyprovodit. Přestože cestou k brance nikdo nic neříkal, Markéta zřetelně cítila, že rodiče jsou spokojení. Umínila si, že podobné setkání musí v dohledné době zorganizovat znovu.

Zhruba za hodinu se začali zvedat i ostatní a Jana jí pomohla uklidit terasu. Zatímco utírala stůl, Markéta zkontrolovala chladnoucí gril a sebrala papírový pytel se zbylým dřevěným uhlím. Vycítila, že Jana lehce znervózněla, a tázavě se na sestru podívala.

„Víš, chtěla jsem tě o něco poprosit. Myslíš, že bys mohla zaměstnat Helenku? Třeba jenom na dobu určitou a za minimální mzdu. Hlavně aby měla někde praxi, nemůže najít místo.“

„No, ale ona má přece hotelovku. K čemu jí bude praxe u mě?“

„Já nechci, aby začínala na pracáku, mohla by dělat cokoliv, určitě by ti byla co platná. Musí vědět, jak se vydělávají peníze.“

Markéta to chápala a ani ona neviděla důvod, aby zdravá mladá holka zamířila po škole rovnou na úřad práce.

„Během školy přece pracovala?“

„Jo, jenomže to byly jenom letní brigády a oni tam nikoho na stálý pracovní poměr nechtějí. Mají sezonní provoz a vystačí si s brigádníky. Tak co, myslíš, že bys ji mohla vzít?“

„Promyslím to a dám ti vědět. Nějak to vyřešíme.“

II.

„No dobře, ale podle mě si hlavně musíš ujasnit, co vlastně chceš. Pomáhat rodině, anebo podnikat?“ pronesl Tomáš Valenta, poté co Markétu vyslechl, a ona okamžitě zalitovala, že ho vůbec žádala o radu. V hloubi duše dobře věděla, co udělá, a od něho jen potřebovala požehnání. Ale proč vlastně?, vždyť firma byla její.

„Ty už jsi stejně rozhodnutá, že jo? Koneckonců je to tvoje věc, ale já bych do toho nešel.“

Zase to tu bylo, jako by jí četl myšlenky. Stávalo se to od počátku jejich spolupráce a ona v tom zprvu viděla pozitivní znamení. Jakési potvrzení, že spolupráce s inženýrem Valentou byla správným rozhodnutím. Vyhovovalo jí, že si nemuseli nic dlouze vysvětlovat, on byl navíc velmi zkušený a praktický.

Začala podnikat před téměř dvěma lety. Sotva Tereza dokončila vysokou školu a našla si práci, dala ve škole výpověď. Ředitelka jí to vymlouvala, Markéta byla dobrá a zkušená učitelka, oblíbená u žáků a respektovaná rodiči.

„Dobře si to rozmyslete, jsem přesvědčená, že vám bude škola chybět. Jestli chcete, mohla bych vám v jednom pololetí snížit úvazek,“ lákala ji, jen aby o ni nepřišla. Markéta se ale nedala. Práce ji už dlouho neuspokojovala, učila rutinně, často se přistihla, že žáci jí začínají splývat, jen s námahou je vnímala jako jednotlivce. Připadala si vyhořelá a chtěla změnu. Navíc učení samotné zaujímalo stále menší podíl v jejích pracovních povinnostech. A svět se pozvolna měnil. V dobách svých učitelských začátků zažívala ještě dozvuky starých časů, kdy učitel měl autoritu ve třídě i u rodičů. Děti se také měnily, byly stále drzejší, výchovné problémy byly stále náročnější, mnohokrát například musela řešit potíže s drogami ve škole. Ona sama si s žáky vždycky nějak poradila a mívala s nimi dobrý vztah, ale stálo ji to stále více sil.

„Vím to určitě. Děkuji, že mě přemlouváte, učila jsem tu ráda, zůstanou mi hezké vzpomínky. Ale chci se pustit do něčeho jiného, pokud mám ještě trochu sílu a odvahu.“

Ředitelka se zatvářila zvědavě a tak trochu spiklenecky se na Markétu zadívala, zjevně doufala, že se dozví víc. Ale ona se nechtěla svěřovat. Měla jasnou představu, co bude dělat, až jí uplyne výpovědní doba, nemínila to však s nikým v práci rozebírat.

Během posledního pololetí se pokusila rozjet internetový zásilkový obchod. Věnovala se galanternímu zboží, konkrétně přízím na pletení a háčkování. Odjakživa ráda pletla a nikdy s tím úplně nepřestala, i když v některých obdobích mívala hodně práce. Byl to její způsob relaxace. Všimla si, že v poslední době narůstá zájem mnoha žen o ruční práce. Věděla dobře, že to není z úsporných důvodů, vždyť svetřík z tržnice byl mnohdy levnější než klubko kvalitní příze. A ona se soustředila na kvalitu, prodávala pouze příze z přírodních materiálů.

Začátky podnikání byly nejisté. Vyřídila si živnostenský list a s pomocí tehdejšího Terezčina přítele Davida si zbudovala stránky s internetovým obchodem. Zvědavě se pustila do obchodování. David jí poradil i s šikovnou a nepříliš drahou reklamou a postupem času se začaly objevovat zákaznice. Na stránkách měla také diskusní a poradenské fórum, takže rychle získávala přehled, co její odběratelky zajímá.

Poslouchala na půl ucha Tomášův rozklad o tom, že podnikání by se nemělo zaměňovat s charitou.

„Uvědom si, že pokud tady vytvoříš pracovní místo a nebudeš mít pro ni jasnou náplň, bude to problém. Vždycky by se ti to mělo vyplatit, každý zaměstnanec by ti měl v konečném důsledku vydělávat, jinak jsi na cestě do pekla. A jak to budeš řešit, až se ukáže, že pro tu mladou tady práce přece jenom není? Budeš zase rušit místo a platit jí ke všemu ještě i odstupné? A co to udělá s rodinnými vztahy? Teď bys jim chtěla pomoct, ale jestli ji budeš muset časem propustit, pochopí tvoje rodina, jak to je? Já jen, aby tě to nakonec nemrzelo.“

Věděla, že všechno, co Tomáš říká, má opodstatnění, a uvědomovala si, že k zaměstnání neteře by měla přistupovat zodpovědně. Proto to s ním také probírala. Sice byla prakticky rozhodnutá, že Helenku přijme, ale mlhavá představa, jak to provést, nabývala konkrétní obrysy jen zvolna. Vždyť o tom reálně uvažovala teprve od včerejšího večera. I když v souvislosti s neteřiným vzděláním si začala pohrávat se starším nápadem, který nosila v hlavě, ale ještě jej nezačala pořádně promýšlet.

„A co by tu holka jako měla dělat? Já neříkám, že máš málo práce, ale aby se tu uplatnila další síla na plný úvazek, to není reálné. Přece to sama víš.“

Tomáš uměl být nemilosrdný. Dlouhé roky pracoval jako ekonomický ředitel a potom jako špičkový manažer ve vedení jednoho dost velkého koncernu. Měl na starosti i řízení dceřiných firem a tedy spoustu zkušeností k nezaplacení. Pak se stalo něco, o čem nevěděla nic bližšího. Byl odvolán, prodělal infarkt, rozpadlo se mu manželství. Pořadí těch katastrof Markéta neznala, v té době se s ním nestýkala. Tomáš jí o sobě sice leccos řekl, ale mluvíval často v náznacích a ona se nechtěla příliš vyptávat.

Někdy před dvěma třemi roky se nastěhoval do jejich města, pocházel odsud, měl tu po rodičích dům, který v minulosti zrekonstruoval. Krátce jej pronajímal, ale pak byl domek prázdný, jen občas sem zajel posekat zahradu, vyvětrat, zatopit. Jeho rodina sem nejezdila, alespoň Markéta si nevybavovala, že by tu někdy zahlédla manželku nebo některé z dětí.

Když se Markétě začala firma rozjíždět, dostala se do situace, kdy už na všechno nestačila. Potřebovala, aby jí někdo pomáhal starat se o administrativu, účetnictví. Na Tomáše ji přivedla máma, ona sama měla představu, že se obrátí na nějakou účetní, které bude občas nosit krabici dokladů, a měla obavu, jestli obor, ve kterém podniká, bude inženýra Valentu vůbec zajímat.

„Zeptej se ho a uvidíš. V nejhorším tě odmítne. Je celé dny doma, určitě se nudí, a přitom to býval aktivní člověk. Já myslím, že by ti mohl pomoct s lecčíms.“

Maminka měla pravdu. Tomáš si s administrativou poradil celkem rutinně, hlavně jí vytvořil systém, aby se ve svých obchodech vyznala. Pak už to nebylo tak složité a chaotické. A opravdu jí pomáhal i s jinými záležitostmi. Párkrát jí dokonce zajel pro zboží nebo pomáhal balit zakázky, když sotva stíhala. Nejdříve si myslela, že něco takového bude pod jeho úroveň, ale rychle postřehla, že se doma nudil. A že ho ze všeho nejvíc bavilo pozorovat rozjíždějící se firmu. Být zase znovu u toho, přestože se jednalo o úplné příštipkaření.

Markétu potěšilo, když jí dal zapravdu, že objevila tak trochu mezeru na trhu. Když se do podnikání pouštěla, rozhodovala se intuitivně. Učit už nechtěla a musela se držet něčeho, v čem se vyznala a co dělala ráda. A ono jí to tak hezky vyšlo.

„Já vím, že máš pravdu, Tomáši, ale já Helenku nemůžu nechat na holičkách. Když se Pavel zabil, všichni mi pomohli. Nemáš ponětí, jak to tu vypadalo, z půlky ještě staveniště. Táta a švagr mi to pomohli zvládnout.“

Trochu přeháněla, ale rekonstrukce jejich domu ještě nebyla úplně dokončená. Pavel se do rozlehlého stavení zamiloval, dobře viděl jeho potenciál a jako stavař si opravy dobře promyslel a ohlídal. Plánoval, že za pár let odejde ze stavebního úřadu a otevře si projekční a realitní kancelář. Snil o tom, že bude lidem prodávat domy a třeba i zajišťovat jejich rekonstrukce. Nejspíš by to i dokázal. V přízemí si z bývalého hospodářského křídla vybudoval kanceláře se samostatným vchodem, kuchyňkou a sociálním zázemím.

Markéta tajně doufala, že si tu Terezka zařídí samostatný byt, jenže dcera se po škole rozhodla zůstat v Brně. Bydlí v pronajatém bytě, učí už dva roky na víceletém gymnáziu a k tomu působí jako externí jazyková redaktorka v jenom nakladatelství. Její máma je teď opravdu sama v rozlehlém domě.

Ty volné prostory jí nedávaly spát. Zčásti v nich měla uloženo zboží, ale bylo tam tolik nevyužitého místa. Na okraji města kousek od jejich ulice během let vyrostla nákupní zóna, nějaké výrobní a skladové provozy, i malé desetitisícové Mezilesí mělo najednou svoji průmyslovou zónu. Dálnice vedla kolem města a do Brna se dalo dojet za dvacet minut, přitom zde byl celkem klid. Vzrostl zájem o pozemky, postavilo se tu mnoho nových domů, přesně jak Pavel kdysi předvídal. Jejich dům měl příznivou polohu, na náměstí to byl jen kousek pěšky, příjemnou procházkou kolem parku. Bez problémů bylo možné zadarmo parkovat v ulici podél chodníku.

„Já bych tady chtěla zřídit malou kavárnu, nic náročného. Prostě takové posezení pro ty svoje pletařky. S dobrou kávou a dortíkem. Ve městě žádná slušná kavárna s cukrárnou není. A občas bych mohla pořádat i kurzy pletení, myslím, že by o to byl zájem. Sama bych se do toho pouštět nechtěla, ale Helenka má hotelovku.“

Tomášovi zasvítily oči a Markéta poznala, že její nápad není žádný nesmysl. Měl prostě nos. Začali spolu rozebírat možnosti, jeho praktické připomínky byly nemilosrdné, ale užitečné, a ona si během diskuse tříbila představu. Stále více se jí chtělo projekt spustit. Plně si uvědomovala, že by neměla Helence dát kavárnu k dispozici jen tak, bude třeba otestovat, jestli se děvče na takovou práci bude hodit, a také si musí projít i ostatní práce ve firmě. Aby viděla, jak pracně se peníze dávají dohromady, a nebrala nic jako samozřejmost. Markéta věřila, že si neteř ohlídá a že nakonec jim spolu bude dobře.

„Uvědom si ale, že tu kočenu nemůžeš pustit do kavárny jen tak. Bylo by dobré, kdyby viděla, jak to od píky buduješ, a taky by se měla naučit, jak to u tebe funguje. Určitě ji nešetři, je mladá, spoustu toho zvládne, měla by makat víc než ty. Ne že bys ji měla využívat, ale jí se taková škola bude hodit.“

Markéta se zasmála, bylo to tu zase. Já snad mám průhlednou hlavu, pomyslela si. Tomáše její smích překvapil, ale než se jí stihl na cokoli zeptat, zazvonil mu mobil. Podíval se na displej a trochu se zamračil, jeho výraz se proměnil ve vteřině a on zestárl snad o deset let. Najednou zase vypadal na svých devětapadesát, snad i na víc.

„Ano?“ Zaznělo to rezervovaně a Markéta si připadala poněkud nepatřičně. Nechtěla poslouchat, zvedla se a jako záminku, aby se mohla vzdálit, odnesla šálky od kávy. Sotva je položila na linku v minikuchyňce vedle kanceláře, stál Tomáš ve dveřích a působil zšedle, unaveně.

„Musím do nemocnice. Marek měl nějakou nehodu, prý je to vážné.“

Cítila, jak se celá napjala, už nejspíš do smrti bude na podobné zprávy citlivá.

„Nechceš, abych tě tam hodila?“

„Díky, mám tady auto.“

„Tak… držím pěsti. A dej mi vědět, kdybys něco potřeboval.“

Table of Contents

SRDCE

I.

II.

PO POHŘBU

BABÍ LÉTO