Jan Míka

SKORO SE TO PODOBALO LÁSCE

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Míka 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7795-7  (epub)

ISBN 978-80-243-7796-4  (mobi)

Příběhy z doby, kdy měla ještě každá žena pod paží chlupy

Skoro se to podobalo lásce

1

Je teplé září. Antonín Studánka mladší, kterému se přezdívá Kuře, stojí u rozvrzaného stolu ve špinavé vazárně zahradnictví a dokončuje smuteční kytici. Vyučil se zahradníkem, ale hlavně se naučil snít. Podle šikovných rukou je zcela přítomen, ve své obrazotvornosti je už dvacet minut na imaginárním plese střední zemědělské technické školy a chystá se tančit s Popelkou.

Sál vře jako tlakový hrnec. Muzikanti zvedají nástroje. Klubko mladíků se sune po okraji parketu, nenápadně jako chuchvalec hoblovaček. První tóny a hoblovačky už poletují kolem Popelky. Ale Popelka každého odmítá. Ví, že pro ni přijde Kuře.

Kuře vypije velkou vodku, skleničku položí na pult a vykročí. Všichni mu ustupují z cesty.

Popelka vstává. Její úsměv plný nedostižné vroucnosti okouzluje každého, kdo se na ni dívá. „Miluju tě,“ šeptá mu těmi samými ústy, které ještě před hodinou opakovaly zásady osevního postupu. „Kdybych tě jeden den neviděla, tak se zblázním.“ Přitiskne hlavu k jeho rameni a Kuře cítí, že mu rameno sládne, že je to čiré štěstí.

Rameno mu nesládne, ramenem mu cloumá vedoucí zahradnictví: „Jsi v práci. Probuď se. Máš tu kšeft.“

Kuře se pomalu vracel do špinavé dílny ke třem důchodkyním, mezi chvojí, květináče a vůni, které se nedalo říkat jinak než pohřební. Do každodenní jistoty, že by˝měl být někde jinde. Už aby byl na vojně. Ještě nikdo se tam netěšil jako on.

„Potřebuje ženskou,“ neomaleně vysvětlil vedoucí zákazníkovi. „Nejlepší by byla rozvedená nebo vdova. Ona taková vdova…“ Včas přestal, protože jedna ze dvou černě oděných žen stojících u dveří vdova být mohla. „Ale jinak má Kuře zlatý ruce,“ pokračoval. „Nad jeho věnci se nejlíp pláče.“

Ženskou by potřeboval, to si Kuře sebekriticky přiznával. Jenomže kdykoliv se o nějakou pokusil, většinou to dopadlo mizerně. Zamiloval se a ona ho za pár dní opustila.

„Buď nad věcí,“ radil mu kamarád Strop, „každá pozná, že jí žereš, a tím pro ni přestaneš být zajímavej. Holku musíš dostat do nejistoty. Když jsi průhlednej jak jogurtová sklenice, tak co s tebou? Už jsi někdy šukal?“

„Jasně,“ odpověděl trucovitě.

„Jasně. Ještě jednou si vrzneš a bude to poprvé, co?“

„Náhodou. Ta panička, tenkrát na chatě, to nebylo nic? A mohl jsem mít i jiný ženský.“

S paničkou nelhal. Hladově jej zatáhla na půdičku, okouzlena jeho velkými botami. Jenomže téměř okamžitě poznala, že ještě žádnou zahrádku nevykropil, a tak jej zlikvidovala za šedesát vteřin. Zároveň si opravila názor, že číslo bot by mohlo vysílat rozhodující zprávu o sexuálním výkonu. Kuře ovšem zažil něco zásadního. Byl schopen přísahat, že se to podobalo lásce.

Další dny se ji snažil potkat, jenomže když ji doopravdy potkal, řekla: „Ahoj, to jsi ty? Jak se máš? Já chvátám. Někdy třeba brnkni. Do práce, jo?“

Byla to studená sprcha, ale brnknul. Na pracovišti ji nikdy nezastihl. Telefon braly spolupracovnice, které se vždycky chichotaly a nedůvěryhodnými hlasy ji omlouvaly. Při třetím pokusu jej trklo, že i ona stojí u telefonu a chichotá se s ostatními.

Začal se poohlížet jinde. Tak objevil Popelku. A opět se okamžitě zamiloval. Jak na ni? K paničce mohl přistupovat jako dělník k mašině, jenomže Popelka byla křehká vánoční ozdoba. Zbývalo snění. V představách s ní chodil na plesy, vítězil nad všemi soupeři a byl jejím princem. Aby ji pozval do skutečného kina, na zmrzlinu nebo pro ni přišel tancovat, na to byl příliš zamilovaný. Kdo je příliš zamilovaný, tomu schází odvaha. Komu schází odvaha, těžko získává zkušenosti.

„Prosím vás,“ obrátil se zákazník na Kuře, „potřebujeme dvě kytice. Telegram přišel na poslední chvíli a my ten pohřeb musíme stihnout.“

„Jenomže za chvíli končí směna a já musím jít stavět barák, víte…“

Pozůstalý pohlédl bezradně k ženám a vytáhl peněženku: „Nechceme to zadarmo.“

2

Antonín Studánka starší – holič a otec Kuřete – seděl v pokoji a hleděl na starou maturitní fotografii zemědělské školy. Po chvíli neodvratně prohlásil: „Hajzle!“

Nadávka patřila Václavu Pažitovi. Stál v poslední řadě a s urážející sebejistotou hleděl do budoucnosti. Studánka, jeden z nejmenších, stál pod ním a nehleděl nikam, protože si připadal jako Pumpa. Přezdívku Pumpa mu přišil právě Pažit. Hned první den, co se ve škole sešli. Ujala se okamžitě. Od té chvíle ho nenáviděl a bez přestání se s ním měřil. Když dostal Pažit lepší známku, Studánka přidal v učení, když při tělocviku doskočil dál, Studánka celé odpoledne skákal jako opice. Měření dopadlo tak, že Studánka je dnes holičem a Pažit je zemědělským inženýrem. Učí chov prasat na střední zemědělské technické škole, kde spolu studovali. Navíc se snaží ztéci vědecký úkol s názvem Předčasný odstav selat.

„Antoníne,“ zavolala z kuchyně Studánková, „večeře je na stole.“

„Hned, jen co to dopíšu.“

Holič Studánka měl libůstku, kterou provozoval stejně vytrvale jako soutěžení s Pažitem. Už jako dítě se zamiloval do počasí. Nehrál fotbal, nechodil do hospody ani moc neproháněl holky, zato miloval déšť, sněžení, bouřky a sněhové vánice. Ten věčný souboj modré oblohy a mraků, nekončící válku větrů a nehybného ticha. Miloval i léto, sílu slunce, ale v životě se neopálil, protože nikdy nesvlékal košili. Pravděpodobně v něm soupeřil básník s vědcem, pozoruhodné bylo, že nezvítězil ani jeden.

Na zemědělské škole sice exceloval v meteorologii, jenomže ji nemohl studovat, takže se jeho zájem ustálil pouze na pozorování. Do tlustého sešitu s nápisem Počasí si už pětadvacet let zaznamenával, který den pršelo, v kolik hodin začalo, v kolik hodin přestalo. Odkud foukal vítr, zda bylo jasno, polojasno nebo oblačno, kdy svítilo sluníčko, kolik bylo stupňů, kdy přiletěly vlaštovky, kdy odletěly. Měl podchyceny všechny bouřky, průtrže mračen, vichřice, vytrvalé deště, vánice, kroupy a duhy. V každém ohledu to byly záznamy zbytečné a neužitečné, protože je nikomu neukazoval a ničemu nesloužily. Žárlivě je střežil a zamykal do stolu. Nejspíš mu nahrazovaly nedostatek vzdělání v oboru a vzbuzovaly v něm pocit, že vládne důležitými vědeckými záznamy. Ale taky bylo pravdou, že u data 21. srpna 1968 měl poznamenáno: Boží dopuštění z Východu. Bouře z té strany trvá věčně a je ničivá. V té poznámce byla neuměle odsuzována internacionální pomoc vojsk Varšavské smlouvy a naivní vzdor. Kdyby se sešit dostal do nepovolaných rukou, jistě by takovou náhlou klimatickou změnu těžko obhajoval. Zvlášť když ten den žádná bouře nepřišla. Ale věděl, že v opačném případě poslouží poznámka jako důkaz ponorné protikomunistické činnosti. Ovšem nevěřil, že ruská vojska někdy odejdou.

Uklidil maturitní fotografii, zamkl Počasí a vstoupil do kuchyně. Kuře jedl bramborový guláš s rohlíkem. Jak spatřil Studánku, odložil lžíci a řekl omluvně: „Byly tři pohřby… taky jsem dělal dvě kytice navíc. Přišli nějaký lidi a nedali pokoj, dokud mě nepřemluvili.“ Studánka zahrál překvapeného. „Ale vždyť já ti nic nevyčítám. Slyšela jsi něco, maminko? Já si ten dům postavím třeba sám! Ty se tím vůbec nezatěžuj! Až se budeme stěhovat, já ti dám vědět.“

Kuře pracoval opravdu přes čas, ale už neřekl, že sotva schoval úplatek za dvě kytice, toulal se kolem internátu zemědělské školy a doufal, že uvidí Popelku. Neměl štěstí. Ale kdyby ji potkal, stejně by ji neoslovil.

„Zítra končím normálně,“ nabral plnou lžíci guláše. „Půjdu rovnou na stavbu.“

„Budu stříhat v kasárnách,“ posadil se Studánka ke stolu. „Než přijdu, proseješ všechen písek.“

3

Když četař absolvent Sláma velel na chodbě kasáren pozor, vyrovnat a vpravo hleď, doprskal pod oknem Studánkův motocykl. Za pár okamžiků se jeho tranzistorová postavička objevila před nastoupenou jednotkou.

„Ať žije mír, obšourníci,“ familiárně zahájil větou, kterou si odneslo do civilu mnoho ročníků. „Jsem tady, abyste vypadali jako lidi. Nezapomínejte, že hlava je součástí uniformy.“

Stříhání mužstva bylo estrádní záležitostí. Studánka pil jedno pivo za druhým, měnil ministry nebo napadal armádu.

„Já vás mám, řemínci, všechny prokouknutý. Na to se můžete spolehnout. Nechat si hřívu, brusnou pastou odřít přezku, aby se blejskala, zuby vyčistit popelem a jít píchat holky, co?“

Nešťastník pod jeho nůžkami vypadal, že už toho moc neopíchá.

„Kdo si je má potom brát? Vaše jediný bojový rozdělení jsou prasečinky a zase prasečinky.“

Sáhl pro pivo ukryté na plastickém bojovém stole u orientačního bodu křivá břízka a pil. Zmítalo se mu v krku, ale bojoval s ním tak dlouho, dokud nebyla láhev prázdná.

„Nevím, čemu se smějete, řemínci, já nejsem alkoholik, protože mám maturitu. Já pouze pivo neodmítám. Zato vy myslíte jenom na chlast, na děvky a na opušťáky! Co jsme přestali bránit republiku my, tak už nestojí imperialistům vůbec nic v cestě.“ Vytáhl ze své veliké tašky láhev koňaku a obrátil se na velitele čety desátníka Slámu: „Za chvíli se vrátím. Dostříhejte se sami. Já vás potom omrknu. A nevychlastejte mi všechno pivo jako minule.“

Do kanceláře k nadporučíku Václavovi, kterému vojáci neřekli jinak než Humus, vešel ve chvíli, kdy Humus listoval v časopisu Zápisník a předstíral velitelskou činnost. Okamžitě chtěl křičet, ale když viděl, že to byla láhev koňaku, která vešla bez zaklepání, proměnil se téměř v civilistu.

„Ale tos nemusel, Studánka. Proč mi to sem pořád nosíš? Ty mi stříháš vojáky, já mám zase na vojenské správě kamaráda, tak co bysme si nepomohli. Tak se to mezi slušnýma lidmama dělá, ne? Tvůj kluk zůstane v městečku. Už je to jistý. Dokonce narukuje na mojí rotu. Udělal jsem ti radost?“

„Velikou, pane nadporučíku.“

„To jsem rád. Nevím, jestli mi to budeš věřit, ale to mě těší víc než povýšení.“

Tomu se dalo těžko věřit, protože Humus byl na svůj věk už příliš dlouho nadporučíkem. V jedné nerozumné chvíli totiž prodal uniformu jakémusi ošuntělci za osm velkých rumů. Směna proběhla v hostinci U Zelených. Když se ošuntělec oblékl a připomínal strašáka v poli, vstoupila do lokálu posádková hlídka vedená Humusovým velitelem, podplukovníkem Bolehradským. Humus pochopil, že z toho nemůže vyjít se zdravou kůží. A nevyšel. Už pět let ho nepovyšovali.

„Já jen abyste se přece jenom neurazil,“ řekl Studánka. „Tenhle má vyšší hodnost než vy. Je čtyřhvězdičkový.“

Nadporučík mávl rukou: „Já tedy ve službě nikdy, Studánka, znáš mě, ale co je od srdce, tomu dobře rozumím.“ Třebaže ve službě nikdy, na sklenky dosáhl ze židle. „Konečně, vždyť jsem jezdil k vám do Lužan za Mářou Šimečkovou. Byla mladší než ty, ale musel jsi ji znát, Studánka.“

„Aby ne. S jejím tátou jsme se každý rok hádali o meze.“

„Mářa,“ zjitřeně se usmál Humus a jeho dech vyvolal na hladince koňaku droboulinké chvění, „ta měla všechno krásný. Jenomže já nebyl za žebřiňák, armáda je moje parketa. Rozumíš? Na tvýho kluka.“

Dozorčí roty, který přišel Humusa upozornit, že se na rotu dostavil velitel praporu Bolehradský, jej zastihl, jak v záklonu zazdívá dávnou vzpomínku na Mářu Šimečkovou. Správně tušil, že z toho bude mít malér.

Nadporučík se narovnal jako ohnutý prut, a protože mu bylo jasné, že dozorčí jeho velitelskou činnost hravě dešifroval, zařval:

„Desátník Varšáni, co mi sem lezete jako... (strašlivé přirovnání nepřicházelo, ale na titulní stránce Zápisníku byl tank) jako tank?! Zítra se u mě budete hlásit! Odchod!“

Rozčileně nalil další sklenky a otevřely se dveře. Tentokrát v nich stála daleko vyšší šarže, než jakou měl desátník Varšáni. Podplukovník Bolehradský.

Humus vybryndal obsah sklenky, postavil se do pozoru a velitelsky zařval: „Končit, pozor! Soudruhu podplukovníku, velitel roty nadporučík Václav plus jeden. Rota na denním zaměstnání. Provádím plánování výcviku bojové přípravy…“

„Dost,“ zarazil ho podplukovník. „Soudruhu nadporučíku, tady se chlastá!“

„Nechlastá, soudruhu podplukovníku.“

„Chlastá! Jste opilý! Opusťte vojenský útvar. Až vystřízlivíte, bude následovat trest! Odchod!“

„Provedu, ale… já jsem střízlivý.“

„Odchod!“

„Provedu!“

Humus vzal čepici a pořadovým krokem opustil svou kancelář. Pravděpodobně by zamířil domů, jenomže v první ulici u kasáren postavili v devatenáctém století hospodu U Pípy a stála tam dodnes. Humus zacházel na stojáka, ale nebylo výjimkou, že stál u pultu až do zavírací doby.

„Proč mi nosíš chlast na rotu, ty moulo?“ hodil všechnu vinu na Studánku, hned jak se postavili u nálevního pultu. „To mám za to, co pro tebe dělám?“

„Nezdálo se mi, že ti to vadí,“ začal s tykáním i Studánka. Za prvé byl starší než Humus a za druhé si nemyslel, že by maturita na střední zemědělské škole byla méně hodnotnějším vzděláním, než jaké poskytuje vojenské učiliště. „Nalejvat si začal ty.“

„Nevykrucuj se.“

„Dvě piva,“ poručil Studánka.

„Vidíš, zase začínáš. Nechci pivo,“ vztekal se Humus. „Ty mě vyloženě kazíš. Ten kokot mi určitě napaří domácí vězení.“

„Jedno pivo, co to je?“ přemlouval ho Studánka.

„Tak dobře,“ slevil Humus, „tři. Ale ani o dvě víc.“

4

Už se stmívalo, když obyvatele zahradní čtvrti vyrušily neškolené hlasy Studánky a Humusa, kteří jeli pěšinou podél plotů na přetíženém malém motocyklu.

„Má roztomilá Báruško, vem mě s sebou na lůžko, má roztomilá Báruško, vem mě s sebou spát…“

Řídil Studánka, ale zřejmě se značným odporem, protože jednu ruku měl stále nad hlavou. Náhodní chodci se tiskli k plotům a jejich zbabělost otrávila nadporučíka natolik, že přestal zpívat, položil si hlavu na Studánkovo rameno a snažil se usnout.

Studánková je viděla z okna. Postavila vodu na kávu a čekala. Vpotáceli se do malé předsíňky a chvíli nebylo slyšet nic jiného než opilecký blábol.

„Je tu tma!“ vykřikoval Humus. „Je tu tma!“ A jelikož voják podezírá tmu z principu, zavelel: „Tříštivotrhavým, směr vypínač, za krátkých zastávek, agóň!“

Nic si od toho nesliboval, byla to jenom rutina, ovšem světlo se rozsvítilo. Uspokojilo ho, že drží rotu pevně v rukou. „Dobrý večer,“ usmála se Studánková, „potřebujete něco, Toníčku?“

Dvě trosky na ni ospale mžouraly.

„Neříkej mi Toníčku! Je to vůbec možný? Vidíš to, nadporučíku? Takhle já žiju. Šmudla. Celej den makám, stříhám palice, stavím jim barák a přijde ti otevřít cuchta, která ani neví, jak vzniká tlaková níže. A do postele leze v sepraný košili. Oblíkni se, ty krasavice moje. A přines slivovici.“

„Co dělá v kasárnách ženská?“ znovu se neorientoval Humus, ale další úvahu vzdal.

Studánka jej dostrkal do svátečního pokoje. Nadporučík padl do křesla a bouchl do stolu.

„Ale já mu to všechno řeknu. Já starej harcovník a on mě bude trestat kvůli kapičce chlastu? A kvůli tý uniformě si ho taky ještě podám. Bude se divit, setsakramentsky divit!“ Ještě nevěděl, co podplukovníkovi Bolehradskému všechno řekne, ale nejspíš pohrozí odchodem z armády. To otřese Varšavskou smlouvou.

„Každej máme něco,“ pronesl Studánka rezignovaně. „Já když byl malej, tak jsem si vždycky lehnul ke kravám do žlabu a byl jsem šťastnej. Vyžíraly kolem mě seno, já si s nima povídal a nakonec jsem usnul. Já nemám vzpomínky na Vánoce, ale na naše krávy. Já, člověče, vystudoval zemědělskou školu, jako kdybych čet detektivku. Byl jsem nejlepší, Pažit ode mne opisoval. A kde jsem dneska já a kde je Pažit?“

Kecl sebou do druhého křesla a sledoval klimbajícího Humusa. Pak proti němu vytrčil ukazováček. „Pažit šel po maturitě na vysokou a já na vojnu. Já lez v bahně po břiše a Pažit klátil holky na kolejích. A když jsem se vrátil z vojny, tak mě pustili soudruzi jenom do oficíny. A ještě jsem si musel udělat kurz, abych česal pěšinky hezky rovně.“

„Nikdo nemoh bejt horší než ten buzerant Bolehradský,“ nesouhlasil Humus.

„Co nějakej Bolehradský,“ zašklebil se Studánka, „takovej lampasák se ještě nenarodil, aby sahal starýmu Pažitovi alespoň po kolena. Víš, jak se mu říkalo? Stěhovák! Kvůli němu jsme museli prodat grunt a odstěhovat se sem. Pět generací na něm dřelo, chápeš to, kolem gruntu jsme měli travičku jako kobereček a úrodnou hnědozem. A kde jsme skončili? Na náměstí, kde jsou jenom kočičí hlavy.“

„Nemuseli jste nic prodávat.“

„Museli, ty zelenej mozku. Stěhovák se učil tejden v Rusku. Kdo se postavil kolektivizaci, toho vystěhoval. Tak na to jsme nečekali. Radši jsme všechno prodali sami.“

„Co si pořád stěžuješ,“ zahuhlal Humus otráveně, „taková byla doba. A ty jsi byl syn kulaka.“

„Táta byl normální sedlák, ty makovice, a živil národ. A tady neměl ani zahrádku. Chodil po městě a počítal rudý hvězdy. Někdy se mi zdálo, že mu přeskočilo. Ještě je neměl spočítaný, rudých hvězd bylo tenkrát moc, a zemřel. Úplně zdravej člověk, chápeš to? Jednou ráno prostě nebyl. Tak jsme sice přechcali Stěhováka, ale tátu to stálo život.“

„Nevím, proti čemu jste vyskakovali. Dneska se mají lidi v družstvech jak prasata v žitě. Bydlí v bytovkách,mají plný lednice, auta a hrnou se tam i lidi z Prahy. Tak to snad k něčemu dobrý bylo, ne?“

„Ničemu nerozumíš. To není tak jednoduchý jako vpravo v bok. Zničili vesnici! Rozumíš? Definitivně. Z lidí nadělali závistivce, který jezdí v autobusech na lední revue, na otáčivý hlediště do Krumlova, ale běda, jak si jeden koupí větší ledničku. Druhej musí mít okamžitě aspoň mrazák. A další a další věci. Dřív to byli sousedi. Teď si závidějí. Jestli to dokážeš pochopit.“

„Fňukáš a přitom tě nechali vystudovat zemědělskou školu. Tak co?!“

„Náhoda. Stěhovák to nějak zaspal. Ale když jsem se hlásil na meteorologii, tak se probudil a řekl: Leda tak do prdele!“

„No a co? K čemu by ti byla meteorologie? Buď je hezky, nebo prší. Proč kvůli tomu chodit do školy?“ „Podvedli jste stranu, ječel na mě. Utekli jste před kolektivizací. A kam jsem se hnul, všude se mnou šel papír,že jsem z rodiny, která je brzdou socialismu. A to jsem měl maturitu s vyznamenáním!“

Když vešla Studánková se slivovicí, oba spali. Humus rozcápnutý v křesle, hlavu zvrácenou nazad, Studánka pod stolem, přesně v místech, kde na něho z ponožky vykukoval nadporučíkův palec. Oba chrápali.

„Tatínku, vstávej. Je tu slivovička.“

Studánka se probudil. „Jak to, že tu není Kuře? Kohoutek nevyskákanej. V životě neslyšel, že existuje nějaký cumulonimbus, mrak bouřkový, a vůbec ho to netrápí. Prostě je to kikirikí!“ Začal se smát a kokrhat. Když si uvědomil, že se směje sám, řekl: „Hele, Humus, tuhle jsem viděl tvojí starou. Ona nemá prdel ani kozy. Na co ty to lezeš? Co s tím budeš dělat? To moje slepička má kozy ještě dneska. Ukaž mu je. Ať vidí, co doma nemá.“

„Toníku, přestaň,“ pleskla ho přes ruce, které se draly do jejího županu.

„Tak sakra, ukaž mu je! Zachránil ti kluka, rukuje kousek od baráku a ty bys mu neukázala ani kozy? Vždyť se nemáš za co stydět.“

Rozhrnul jí chatrnou košilku, Studánková zachytila své dary jak do ošatky a utekla z pokoje. „Fakt, Humus, zamlada měla nejkrásnější kozy ve městě. Ty mi nevěříš? Věř mi.“

„Půjčím si motorku,“ řekl Humus skoro střízlivě. „No jistě, pro tebe všechno. Ale dávej pozor, jde tam špatně dvojka. Musíš dvakrát vymáčknout spojku.“

Humus našlápl stroj a přískoky vyrazil. Motocykl řval a Humusovi se nedařilo přeřadit. Navíc se mu zdálo, že výjezdy z náměstí někdo zamaskoval. Do žádného nedokázal zabočit.

Studánka na něho řval z okna: „Kikirikí, dej tam dvojku!“

„Kikirikí, nejde to!“ odpovídal Humus.

Tak kokrhali do spícího náměstí, ale nikdo je neokřikoval, protože nikdo nemohl vědět, s kým se znají a kam až sahá jejich vliv.

Konečně se mu podařilo najít výjezd a pokračoval směrem k vojenským bytovkám na konci města. Náměstí si oddechlo.

Kuře pak slyšel Studánkovou v ložnici plakat. Nepochyboval, že má právo fotra zabít. Stane se to na té jeho prašivé stavbě. Bude na místě mrtev.

Pak nastane úleva a dlouhé ticho, jako teď na náměstí. Do ticha vstoupí dívka, kterou Kuře trpělivě sleduje. Neví, jak se jmenuje, tak ji v duchu oslovuje Popelko.

Table of Contents

Skoro se to podobalo lásce

1

2

3

4

Surovost