Tomáš Sterneck

Smrt budějovického hejtmana

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Tomáš Sterneck, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7785-8  (epub)

ISBN 978-80-243-7786-5  (mobi)

I. CTIHODNÝ KMET A JEHO SYN

Pás oblohy nad západní frontou domů českobudějovického rynku přitahoval onoho překvapivě vlahého podzimního večera léta Páně 1625 pozornost obyvatel královského města svou zářivě červenooranžovou barvou.

Většina z těch, kteří se právě nacházeli na náměstí, upřeně sledovala ohnivý pruh, tak ostře kontrastující s rozježeným temným obrysem strmých sedlových a valbových střech. Zatímco někteří z pozorovatelů dokázali vnímat podmanivou nádheru mraků osvícených zapadajícím sluncem, u jiných probouzely strach. Možná tak k lidem opět promlouvá Bůh. Možná Všemohoucí zase jednou varuje ty, kteří jeho znamením umějí naslouchat. Možná se chystá další z pohrom, kterými po právu rozlícený Stvořitel už pěknou řádku let častuje nehodné zástupy křesťanů, jejichž víra ztratila svou stálost, čistotu a plnost, protože ji podkopaly pýcha, rozmařilost a zloba.

Čtyřicetiletý muž, zcela zahalený do dlouhého šedivého pláště, s tváří, již zastiňovala široká krempa hluboce naraženého tmavě zeleného klobouku, na rozdíl od svých sousedů hrozivě tajemnou krásu nebe vůbec nevnímal.

Jindy by zcela jistě dumal nad znameními Spasitelova hněvu. Přemýšlel by o nejspravedlivějším rozlícení nad ďábelskými úspěchy těch, kteří na zemi ve službách knížete temnot neúnavně jitřili nejohavnější mrzké pudy a vytrvale nastražovali tenata obludných kacířských svodů.

Jindy by si určitě vzpomněl na svou kroniku. Na ten vzdálený cíl, který si před časem v jakémsi návalu nadšení z vypůjčených historií předsevzal, aby brzy zjistil, že jeho splnění bude mnohem těžší, než se zpočátku zdálo.

K prastarým, starým i novějším budějovickým dějům, které si nedávno začal po večerech vypisovat, tu a tam připojil vlastní postřeh. Zatím jen opatrně a nesměle (jak nelehké bylo psát o událostech tak, aby se nedotkl cti žádného z pánů sousedů!), ale přece s utkvělou představou, že všech svých poznámek jednou využije. Že vytvoří krásnou, velkou, úplnou kroniku svého města. Takovou, v níž bude mnohem více než jen jednotvárné přehledy virorum excellentissimorum, zastávajících od dávných dob přední městské úřady. Prostě opravdovou kroniku, která vylíčí úplně všechno: všechno důležité a zajímavé, podivné a tajemné, děsivé a hrůzyplné, co se kdy v Budějovicích stalo. Snad jednou…

Nyní však muže v klobouku vůbec nenapadlo, že by mohl – že by měl! – své zápisky obohatit zmínkou o plamenech, které zachvátily nebe. Nevnímal hořící oblohu a nevnímal ani příjemný závan nezvykle teplého vlhkého vzduchu, proudícího na rynk od soutoku Malše a Vltavy.

David Teindleser vešel na náměstí ze Svinenské ulice, odkud zamířil k protilehlému rohu toho obrovského, výstavnými domy lemovaného čtverce. Pomalu se blížil ke starému dřevěnému pranýři, už notně ohlodanému zubem času, a marně se jej snažil nevidět.

Oči nechtěly svého pána poslouchat. Otáčely se za velkým, teď osiřele trouchnivějícím kůlem s vysoko připevněnými rezivějícími železnými pouty. Za obrovitým, karatelsky vztyčeným prstem, snažícím se smrtelníky přesvědčit o tom, že po každém hříchu následuje trest. Před pěti lety tu stála krásná hnědovlasá dívka. S nepřirozeně zvednutýma spoutanýma rukama a trpně svěšenou hlavou pykala u sloupu hanby a ponížení za neodpustitelnou vinu, která nemohla patřit jen jí. Ten jediný pohled, jímž se tehdy s Davidem rozloučila, se stále znovu vracel do jeho snů.

Dokud neměl pranýř za zády, nepřestaly se zahalenému muži připomínat jeho trýznivé noční můry. Pak se však velmi rychle rozplynuly. V okamžiku, kdy prošel pod starobylým, shora zahroceným kamenným obloukem a ocitl se v loubí otcovského domu, zaujímaly již jejich místo úplně jiné starosti. Stejně jako po většinu odpoledne musel opět myslet na důvod nečekaného pozvání, které obdržel krátce po obědě.

– Proč mě jen k sobě volá? – opakoval si David v duchu. Doufal, že se starému pánovi nepřitížilo během té nedlouhé doby, která uplynula od jejich posledního setkání. – Před necelým týdnem jsme se přece rozloučili s tím, že se jako obyčejně uvidíme zase za čtrnáct dní! –

Od Tatárka, na duchu slabého sluhy neurčitého věku, který se stal součástí tatínkovy domácnosti už kdysi dávno, v době, kdy proklatí evangeličtí páni stavové zvedli vojsko proti Jeho Milosti císařské, se toho mnoho nedozvěděl. Robustní černovlasý ubožák s obrovitou hlavou, na níž byla posazena malá šikmá očka, nafouklé tváře a ohavně křivá, tlustými rozpukanými rty rámovaná ústa plná zčernalých zubů, dokázal jen s obtížemi přetlumočit, že má David tento večer přijít.

Na otázky, jimiž se pozvaný snažil zjistit více, už Tatárek odpovídal jen nesrozumitelným hýkáním, doprovázeným klátivými pohyby horní části svého neforemného těla.

Od počátku dvacátých let sedmnáctého věku nebyl zdravotní stav Kašpara Teindlesera valný. Kmeta, který dovršil úctyhodných šedesát let věku krátce předtím, než hlahol budějovických zvonů všem obyvatelům „vždy věrného“ královského města zvěstoval slavné bělohorské vítězství, trápily potíže s dechem.

V letních měsících roku 1625 se vystupňovaly natolik, že se téměř dusil. Navíc se k nim přidružily bolestivé otoky nohou. Na začátku srpna se již s Kašparem jeho početná rodina pomalu loučila. V očekávání starcova brzkého odchodu na věčnost nechala jeho žena Mariana poslat do Českého Krumlova pro Fabiána.

Davidův patnáctiletý polorodý bratr Fabián Teindleser, studentík mediae classis grammaticae krumlovského jezuitského gymnázia, se dva dny nato objevil v rodném městě. Cestou se vroucně modlil, aby zastihl tatínka živého, a jeho modlitby byly vyslyšeny. Jako by se starému pánovi zázračně vrátily jeho někdejší síly. Svého syna přišel s úsměvem na rtech přivítat do mázhauzu. Leč vacationes generales byly ještě daleko, a tak se Fabián brzy musel vydat zpátky tam, kde se již třetím rokem pilně vzdělával pod bedlivým dohledem učených otců z Tovaryšstva Ježíšova.

Sotva pan student odjel, tatínkův dech jako mávnutím proutku ztěžkl. Chuť do života však starce neopouštěla a svým neduhům, jež se v nepravidelných intervalech hlásily ke slovu, se nepoddával.

Na podzim kmeta jeho choroby opět na několik dní upoutaly na lože. A opět ho z nich vyléčil Fabián, který konečně přijel domů na hlavní prázdniny. Ty byly bohužel velmi krátké, takže se ani tentokrát v Budějovicích příliš neohřál.

A tak se chlapec už zase hezkých pár dní s chvályhodnou svědomitostí oddával liternímu učení v českokrumlovské koleji, když si starý Teindleser zavolal svého staršího syna Davida.

Jakmile David Teindleser vyslechl Tatárka, pokřižoval se. Během odpoledne tak učinil ještě několikrát. Pokřižoval se také těsně předtím, než opustil svůj příbytek.

Ani ve skrytu duše nezapochyboval o tom, že tatínkovi v boji s jeho chorobami pomáhají prosby a přímluvy u Nejvyššího. Stejně jako Kašpar jim také David věřil mnohem víc než všem těm nestydatě drahým medikamentům od lékárníka Fibicha z výstavné apotéky U Bílého anděla, které rodina navzdory pochybnostem o jejich blahodárných účincích nakupovala.

David však věřil také v otcovu houževnatost a cílevědomost. Ve vlastnosti, které stály v pozadí Kašparovy cesty vzhůru, v pozadí vzestupu celé jeho rodiny. Snad i teď kmetovi pomohou v nerovném zápase s neúprosným časem – v boji za to, aby jej kýžená „dobrá smrt“ zastihla dokonale připraveného. Vlastně i za to, aby přišla co možná nejpozději, třebaže právě ona otevírá spravedlivým dveře k věčné blaženosti.

Svému otci vděčil David za mnohé. Mimo jiné za erb se třemi modrými hvězdami a polovinou stříbrného orla, jímž se Teindleserové mohli na základě císařského privilegia z prvního července 1620 honosit.

Na přídomek „z Hvězdníku“, který tyto pošlechtěné měšťany ozdobil, si do poloviny dvacátých let zvykla jen malá část jejich sousedů. Mnozí na něj bezděčně zapomínali. Ale někteří jej přehlíželi vědomě, protože hrdá civitas se přece od pradávna řídila městským právem, do kterého šlechtické výsady nepatřily.

Sotva by se však mezi Budějovickými našel v roce 1625 někdo, kdo by pochyboval o mimořádném postavení klanu, jehož hlavou stále zůstával bělovlasý Kašpar Teindleser z Hvězdníku: emeritní primátor, donedávna pevnou rukou řídící přední zeměpanské město českého jihu. Kolegium „moudrých a opatrných“ pánů konšelů sice z vlastní vůle opustil, nicméně významnou funkci českobudějovického císařského solního úředníka si nadále podržel.

Starý pán z Hvězdníku si ve svém pohodlném křesílku nepatrně poposedl a odložil pohár se zbytkem jemně nasládlého uherského vína. Pohlédl na mlčícího Davida, jehož zkoumavé oči doslova visely na otcových rtech, a se zachmuřenou tváří pronesl zbytečnou větu: „Musím s tebou mluvit!“

Během předchozích několika minut, kdy s tatínkem v dobře vytopené přední světnici jeho domu v tichosti popíjel příjemně chutnající mok, se David uklidnil. Otec na tom zjevně nebyl o nic hůře než při jejich posledním setkání.

Starcovo vážné chování však nezavdávalo pochyb, že svého syna pozval z jiného důvodu než jen proto, aby společně posoudili obsah nově otevřeného soudku dovezeného až z dalekých panonských nížin.

– Že by snad se mnou chtěl rozmlouvat o tom, jak se jednou bude dělit jeho majetek? Ne, ne, kvůli tomu tu určitě nesedím. Já jsem svůj díl přece dávno dostal předem, – vrátil se David v duchu do roku 1613, kdy mu otec přenechal dům na nároží ulic Svinenské a Mikulášské pod podmínkou, že se po jeho smrti nebude žádných dalších nemovitostí domáhat. – Ledaže by se chtěl bavit o erbovním listu? Ten bych měl převzít já. Určitě já! Jsem přece jeho nejstarší syn, tedy od té doby, co zemřel prvorozený Jiřík. –

Pak hosta napadlo, zda s ním otec zase nechce hovořit o tom, co se právě děje ve zdivočelém, poblázněném světě. Možná se ke starému Teindleserovi donesly nějaké nové děsuplné zvěsti o nepřátelích Jeho Milosti císařské.

Už během několika minulých schůzek Davidovi vzrušeně líčil ty povýtce znepokojivé věci, které se dozvídal od císařských úředníků, dvořanů i oficírů, s nimiž byl jako budějovický salczambtman v téměř nepřetržitém styku.

Šeredně se prý zmýlili všichni, kdo se odvážili tvrdit, že po definitivní porážce proradného falckého kurfiřta je konečně na obzoru trvalý mír. V uplynulých měsících Kašpar z Hvězdníku se stále krabatějším čelem vyprávěl svému staršímu synovi o komplotu všech kacířů, luteránů i jiných, ještě odpornějších sektářů, s francouzským králem. A světe div se, byl to snad dokonce nějaký kardinál, kdo měl to spiknutí na svědomí! Jeho podivné jméno si David ne a ne zapamatovat, ale naposledy pan otec říkal, že Jeho Veličenstvu králi Ludvíkovi, toho jména třináctému, popletl ten vlk v beránčím rouše hlavu, sotva se stal jeho prvním ministrem. Angličané a Nizozemci tak mohli znovu začít vystrkovat růžky. Největší nebezpečí však nemělo hrozit od nich, nýbrž od jednoho nadrženého luteránského kozla, od chlípného krále Kristiána, který už celé věky vládl ve studeném Dánsku, ještě chladnějším Norsku a bůhví kde ještě. Více než pomyšlení na hřejivé zástupy milenek ho teď prý vzrušovala představa, kterak coby hlava protestantů vjíždí v čele armády, jakou ještě Evropa neviděla, do Svaté říše římské a vyhání odtud jednoho katolického knížete za druhým. A tak císaři a králi Ferdinandovi nezbylo než popřát sluchu protivně snaživému a podezřele bohatému Albrechtovi z Valdštejna, jenž mu s ledovým klidem nabídl, že za své postaví vojsko ještě větší než Dánové, takové, které dosud neviděl celý svět. A jelikož se onen pán, o jehož majetku už kolovaly legendy, stal v létě císařským vrchním komandantem, nebylo podle Kašpara nejmenších pochyb o tom, že se co nevidět něco semele.

Navzdory svému věku patřil správce českobudějovického císařského solního úřadu k nejlépe informovaným obyvatelům města. Jeho syn si teď v duchu s uznáním uvědomil, že venerandus senex stále vzbuzuje respekt.

Nejen v každém slově, ale také v každém pohybu a gestu ctihodného kmeta se zrcadlila dlouhá léta jeho působení v městské radě. Z Kašparova nenuceně sebevědomého chování vyzařovaly bohaté zkušenosti lokálního politika, zvyklého jak na veřejné vystupování, tak na kabinetní rozhovory mezi čtyřma očima. Však také tyto zkušenosti nenasbíral jenom při zasedáních konšelského sboru.

Coby vyslanec obce, která odpradávna přináležela k jednomu ze tří privilegovaných stavů Království českého, se Kašpar Teindleser v minulosti několikrát zúčastnil zemského sněmu. Za sebou měl nesčetná jednání s předními zemskými i dvorskými úředníky, s řadou mocných šlechticů, se všemožnými vojenskými i duchovními hodnostáři. Jak si však Davidovi nejednou rozmrzele postěžoval, také s mnoha lumpy. Ti se prý v poslední době nebývale namnožili, tak jako nenasytné myši, či spíše jako ještě hltavější kobylky, jejichž hejna podobná nejčernějším bouřkovým mrakům se kdysi snášela na zem a požírala úrodu z celých polí. Dle starých kronik, i těch budějovických, se tak naposledy stalo v nešťastném roce 1547, kdy mohutné kobylčí roje zrozené z hříšné zpupnosti úplně zastínily slunce. A podle Kašpara se od té doby zlo a pýcha rozmohly natolik, že až jednou (nedej Bože!) příšerná armáda malých okřídlených ďáblových soldátů znovu vzlétne, tak slunce nezastíní, nýbrž rovnou pozře.

Před více než pěti roky – bylo to ještě za rebelie, ale na obzoru se již rýsovala porážka zpupných pánů stavů – se mladší Teindleser stal členem českobudějovického sboru obecních starších. Než obsadil místo jednoho ze čtyřiadvaceti seniorů, z nichž mnohým ještě ani nezačalo rašit chmýří na bradě, zahrnul ho otec přívalem dobře míněných rad. Především jej nabádal k opatrnosti. Varoval ho, že čím lepšího postavení dosáhne, tím více pochybných existencí nejrůznějšího druhu se kolem něj bude motat. Kladl synovi na srdce, ať nikomu nevěří. Vůbec nikomu! Nejlépe ani sám sobě. Zdvořilostí maskovaná nedůvěra vůči všem bez výjimky prý člověku nemálo zpříjemní život, protože místo nekonečné řady trpkých zklamání mu sem tam připraví nějaké to milé překvapení.

Na otcovy rady se tenkrát David díval s nedůvěrou, již nezapomněl maskovat synovskou zdvořilostí. Byla to nedůvěra mladíka, kterým pak rychle přestal být. Jak brzy se jeho mládí vytratilo! Nyní, v polovině dvacátých let, by již rozhodně nevěřil sám sobě, kdyby si snad zase v duchu namlouval, že svět přece musí být lepší, než jakým se jeví mentorujícímu starci.

„Jak víš, není to dlouho, co zemřela Dorota Aulnerová,“ přerušil náhle stařec tok synových myšlenek. „Kolik jen lidí se teď hlásí o její dědictví! I s tím jejím ‚osvojencem‘ Václavem Koutkem Nečanským z Minic jsou to ovšem samé prazvláštní figurky. Vlastně stejně zvláštní, jako byla ona sama.“

Davida udivilo, jakým směrem se měl rozhovor ubírat. Nejprve pouze kývl hlavou na znamení souhlasu a nezúčastněně řekl: „Dej jí Pán Bůh nebe!“ Pak ale dodal, šeptem, jako by se bál vlastních slov: „Spíše než nebe si ta proradná babice vysloužila pekelná muka a věčné zatracení.“

Zprávu o smrti vdovy po Janu Aulnerovi z Birkenfelsu přijala koncem srpna 1625 většina příslušníků předních českobudějovických rodin s nemalým ulehčením.

Kdysi sličná Tyrolačka z rodu Güettelů, poprvé provdaná Hessová, následovala svého druhého muže do Budějovic v šestnáctistém třináctém roce, kdy skončilo jeho sedm let trvající hejtmanské působení na brandýském komorním panství. Snad právě Aulnerův odchod z Brandýsa, který jí nebyl ani trochu po chuti, způsobil, že se Dorota vůči většině svých nových, měšťanských sousedů chovala ostentativně přezíravě. V jejich očích tak nebyla ničím jiným než zlou a panovačnou ženštinou, což krátce po Birkenfelsově skonu stvrdila svým jedovatým jazykem. Neváhala jím ohrozit postavení, majetky, ba i životy představitelů královského města Českých Budějovic. V předvečer první adventní neděle roku 1618 se vytasila s obviněním, že na počátku stavovské rebelie zrazovali svého panovníka, a pak si na ten velmi nebezpečně nasměrovaný špacír pustila ústa ještě několikrát. Její zlá slova nebylo možné odbýt mávnutím ruky. Vždyť Dorotinu zvěčnělému manželovi, předchůdci Kašpara Teindlesera ve funkci českobudějovického císařského solního úředníka, ale především veliteli žoldnéřů, které sám v polovině šestnáctistého osmnáctého roku naverboval pro obranu města před vojskem vzbouřených evangelických stavů, náležely nezpochybnitelné zásluhy o udržení obce na straně Rakouského domu…

Nyní David nedokázal odhadnout, zda otec jeho jízlivou poznámku na adresu Doroty Aulnerové přeslechl, či zda ji zachytil a jenom nechtěl komentovat.

Starý muž svého syna chvíli mlčky pozoroval a pak znenadání jakoby mimochodem prohodil: „Ráno přišel poslíček od poštmistra Benedikta Vogarella a přinesl mi list z Chebu. Je to psaní od Jeronýma.“

„Takže je Jeroným živ a zdráv…“

„Chvála Bohu!“ téměř zakřičel Kašpar a jako o překot spustil: „V Chebu se kurýroval z nějaké nemoci. Už se mu prý daří lépe a chce se vrátit, jakmile mu to zdraví dovolí. Hodně dlouho o sobě nedal vědět, ale teď – teď konečně napsal!“

„Vy ho máte opravdu moc rád, otče,“ zadíval se návštěvník do očí svého hostitele, jemuž ale takový pohled zjevně nebyl příjemný.

„Přece se narodil a vyrostl u nás, v našem domě – a před vypuknutím té ohavné rebelie mi věrně sloužil. A hlavně nezapomínej, že jsem jeho kmotr!“

„Však dobře víte, že i já jsem si ho oblíbil. Než jsem se oženil, byl mi něčím jako mladším bratříčkem. Jako by patřil nejen do našeho domu, ale – i do naší rodiny,“ usmál se David a jeho otec sebou sotva znatelně škubl.

„Slíbil jsem jeho matce, když ležela na smrtelné posteli, že se u nás ten hoch bude mít dobře. Já své sliby držím.“

„Jak dlouho vlastně už kosti nebohé Josefiny odpočívají u Svatého Prokopa?“

Kmetovy sytě modré oči, jejichž barva s překvapující houževnatostí odolávala věku, se zaleskly.

David si toho třpytu všiml. Zpozoroval jej, ačkoliv stařec sklopil zrak k zemi, než na synovu otázku předstíraně neúčastným hlasem odpověděl: „Za dva roky to už bude celé čtvrtstoletí. Pán ji k sobě povolal, sotva Jeroným udělal první krůčky.“

„Občas si na ni vzpomenu, a jsou to pěkné vzpomínky,“ usmál se David. „Dobře si pamatuji, jaký smutek u nás zavládl po smrti mé nebohé mateře – a jak jste pak jednoho dne do toho smutku přivedl kuchařku, která se mi nejdřív ani trochu nelíbila. Ale brzy jsem si ji zamiloval. Vnesla do našeho domu radost a pohodu. Škoda, že na tak krátkou dobu…“

„Josefina byla oddaná služebnice!“ pravil zasněně stařec. „Rozdávala radost, ale sama neměla lehký osud. Snad jí všechno to strádání Nejvyšší bohatě vynahrazuje.“

„Aspoň, že ta chudinka umírala s vědomím, že bude postaráno o její dítě.“

„Je křesťanskou povinností pomáhat sirotkům.“

David chtěl cosi poznamenat, ale zarazil se. Ještě chvíli váhal, zda má vypustit z úst to, co jej svrbělo na jazyku. Nakonec však neřekl nic.

Starý Teindleser zatím natáhl mírně se chvějící levici co nejdál před sebe. Držel v ní Jeronýmův list. Přes stříbrně fasované zvětšovací sklo, které nyní svíral prsty pravé ruky místo poháru s vínem, se zahleděl do papíru a začal předčítat:

A tak jsem se po abdaňku svobodného praporce Jeho Milosti hraběte z Kolovrat s několika dalšími vojáky odebral do Chebu, abych tam hledal službu v nějakém regimentu hotovícím se táhnout do Říše. Přepadla mě tam ale nemoc. Ulehl jsem do postele v jednom zájezdním hostinci, říká se tam U Svaté koruny, kam za mnou přátelé poslali medika. Myslel jsem již na smrt, ale ten dobrý muž mi nedovolil, abych k sobě povolal kněze, zato ke mně sám několikrát do týdne docházel, pouštěl mi žilou a ládoval mě všelijakými léky. Už ani nedokáži říci, kolik týdnů jsem tam vlastně proležel, určitě jich bylo více než tucet. Avšak moc dobře vím, kolik zlatých jsem musel každou neděli dát tomu tlouštíkovi hostinskému, který se jmenoval Urban. A medikus, ten si po každé návštěvě účtoval více a více, až jsem mu před několika dny řekl, ať už nechodí. Cítím se už docela dobře, ale utratil jsem skoro vše. Ze žoldu, který jsem za ta léta naspořil, mi zbývá sotva na cestu domů. Domů? Je Váš dům, urozený pane, ještě i mým domovem?

Stařec položil papír i lupu na stůl, upřel oči na Davida a chvíli jej pronikavě sledoval, jako kdyby se chtěl zavrtat do zákrutů jeho mysli. „Nescimus diem neque horam, milý Davide, to je svatá pravda. Ergo i já musím myslet na smrt,“ řekl konečně.

„Ale, otče…“

„Ne, ne, hned tak se do hrobu nechystám,“ zarazil synovu námitku a povzbudivě se usmál. „Ale i když doufám, že mi ještě nějaký čas zbývá, ten dlouhý život, který mi byl dopřán, se nutně nachyluje ke konci. A tak je zapotřebí, aby ses konečně dozvěděl víc o tom, co se v našem městě odehrálo před sedmi léty.“

„Před sedmi léty, když…?“

„Ano, právě tehdy, kdy šlo o všechno. V tom nešťastném roce 1618, který jsi se svou Dorotkou skoro celý promarodil. Věru nerad na to vzpomínám. Oba jste byli žlutější než citrony – hrůza pohledět – a slabí jako mouchy. Jen Pánu Bohu děkuj, že se tě rozhodl na tomto světě ponechat, zatímco Dorotka seschla tak, že ti napřesrok umřela. Po celou tu dobu, kdys nevytáhl paty z domu, se rozhodovalo o osudu našeho města, vlastně o osudu celého království.“

„Měl jsem za to, že vím o všem důležitém, co se tenkrát událo.“

„Nevíš skoro nic!“ ušklíbl se kmet. „A nic se o tom nedočteš, protože naše radní protokoly z toho roku zmizely.“

„Zmizely? Třeba se ještě někde…“

„Zmizely navždy.“

V tom okamžiku si David všiml ještě jedněch očí, které ho soustředěně sledovaly. Trochu zlatě a trochu zeleně světélkovaly. Patřily velkému černobílému kocourovi s růžovým čenichem, zvířecímu oblíbenci současné paní domu, Mariany Teindleserové.

Kocour nehnutě seděl na okované truhlici. Viditelně si užíval své majestátní pózy, v níž mohl připomínat beznosou Sphinx u města Cairu, tedy kdyby ta bájná strážkyně pohanských pokladů egyptské země zrovna nebyla po krk zasypána v písku.

Až teď si hostitelův syn uvědomil, že plechem pobitá schrána opustila své obvyklé místo v zaklenuté přízemní komůrce uzavřené pevnými, rovněž oplechovanými dvířky. Pán domu tam přechovával to nejcennější. Také pergamen s umně vymalovaným hvězdníkovským erbem a přivěšenou velkou císařskou pečetí.

Table of Contents

I. CTIHODNÝ KMET A JEHO SYN