Eva a Jiří Houserovi

ZLO JAKO ALIBI

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Eva Houserová, 2017

© Jiří Houser, 2017

© Obálka Zdenka Gelnarová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7789-6  (epub)

ISBN 978-80-243-7790-2  (mobi)

Dozvuky minulosti

„Děti, domů, bude oběd!“ svolávám rodinku. Ještě nastrouhat sýr a je hotovo. Hynek už odložil nářadí a myje se v koupelně, kde ještě včera lepil obkládačky. Stojím na zápraží a rozhlížím se po našem statku, z kterého budujeme penzion. Před půlrokem jsme udělali životní rozhodnutí. Prodali jsme náš pražský byt, vzali si půjčku a koupili si malý statek. Byl to risk o mnoha neznámých, ale dnes už vím, že jsme udělali dobře. Hospodaříme, budujeme a práce nás těší. Hynek je muž devatera řemesel, a pokud je potřeba desáté, v okolí se najdou odborníci na všechno. Stačí zajít do hospody nebo na poštu a zmínit se, k těm správným uším se to vždycky dostane. A honorář za sousedskou výpomoc? Až budu potřebovat, stavím se v hospodě nebo na poště… Ty mně, já tobě, takhle to tady chodí. A mně se to moc líbí.

Vrníme si s Hynkem blahem. Starosti jsme si dělali především o děti – jak budou snášet přesazení z velkoměsta do „divočiny“ – ale obavy se ukázaly jako plané. V nové škole si rychle zvykly a tady v sedlčanských lesích je jim báječně. Žádný smog, leda tak mlhy nad rybníkem a v zimě sníh a mráz. Po pražských Vánocích na blátě úleva. Je mi to až trochu divné, ale zatím jsem nezaznamenala nic, co by mě na našem venkovském životě vadilo. Kultura? Kolikrát jsme v Praze byli v divadle. Dvakrát za rok? Třikrát? A to Hynek vždycky půlku představení prospal. Máme radši knížky a ty můžeme číst kdekoli. Navíc, do té Prahy to zas tak daleko není…

„Markůů, Majdóó, oběd!“ Kde se ty naše lásky zase zapomněly? U ovcí nebo u kraviček… Zpoza plotu se vynořily dvě postavičky. Ale kdo je to s nimi? Postarší muž, klobouk, bunda, džíny, trekové boty, na zádech bágl. Tváří se rozpačitě a omluvně zároveň.

„Promiňte, že vás obtěžuju, ale hledám nějaké ubytování a váš chlapec mi řekl, že máte penzion…“

I když chlapík na pedofila nevypadá, Marečka si pak podám. Kolikrát jsem mu říkala, že se s cizími lidmi nemá vybavovat. I když to bývalo v Praze. Tady snad žádné nebezpečí nehrozí, pousmála jsem se v duchu a jen to prohloubilo můj pocit zadostiučinění, že jsme velkoměstu dali vale.

„No to je pravda, jenže ještě není úplně hotový, vidíte to tady,“ ukázala jsem do dvora, kde byl složený stavební materiál.

„Aha, jistě, chápu. Poptám se tedy jinde…“ Muž nadzvedl klobouk a měl se k odchodu. Něco mě napadlo. Proč neudělat dobrý skutek, když mám tak skvělou náladu. Navíc, co si budeme namlouvat, každá koruna dobrá…

„Ale jeden pokoj v zadní části už je připravený. Tak jestli vám nevadí tady ta částečná stavba, můžeme se dohodnout…“

„No to by bylo výborné. Víte, kdysi jsem tady v okolí pobýval a chci si připomenout hezké časy z mládí,“ odpověděl prošedivělý sympatický muž a natáhl ke mně ruku. „Karel Rimský, moc mě těší…“

„Markéta Malá… a nápodobně. Pojďte za mnou prosím. A vy si běžte umýt ruce a honem do kuchyně, táta už vás čeká,“ řekla jsem dětem.

Panu Rimskému se pokoj s vlastním vchodem do zadního traktu zahrady líbil, domluvili jsme se na ceně, snídaních a večeřích, a kdyby něco potřeboval, ukázala jsem mu cestu do naší části domu. Stejně k nám bude chodit na jídlo, restaurace ještě není zprovozněna.

„Tak máme prvního hosta,“ ohlásila jsem rodině a pustili jsme se do špaget.

„Musím s tím vším hnout, aby to do sezóny nějak vypadalo,“ povzbudila přítomnost našeho prvního hosta Hynka. „Příští týden nastoupí ti objednaní brigádníci a pofrčí to rychleji, neboj.“

„Já se nebojím,“ usmála jsem se. Vím, jak se od rána dře, v poledne zhltne oběd, u večeře padá únavou a usíná během tří vteřin.

„Neměla bych jít už do práce?“ nadhodila jsem.

Zavrtěl hlavou. „Ne, s těmi penězi, co máme, to dotáhneme. Pak už budeš recepční, pokojská a kuchařka na plný úvazek.“

„A budou sem jezdit taky nějaký děti?“ ozvala se osmiletá Majka s pusou červenou od kečupu.

„Jasně, do příštích prázdnin tady vybudujeme i hřiště,“ ubezpečil ji Hynek.

„A budeme mít taky toho psa, jak jste slíbili?“ dotíral prvňáček Marek.

„To víš, že jo, ale teď ještě chodíte do školy, neužili byste si ho. Pořídíme si štěně až na prázdniny, abyste si ho mohli pěkně odchovat,“ klidnila jsem jeho vášeň. Byl psem úplně posedlý.

„Já bych chtěla ještě kočku,“ ozvala se Majka. „Mourovatou.“

„Kočky jsou falešný,“ oponoval jí Marek.

„Sám seš falešnej,“ vrátila mu sestra.

„Nebojte, i kočky budou. Budou nám tady vychytávat myši, A kdo mi teď pomůže s nádobím?“ zvedla jsem se od stolu. Nadšeně se netvářil samozřejmě nikdo. „Tak víte co? Dneska to zvládnu sama, běžte si ven, dokud je hezky…“

Než děti vyběhly z kuchyně, zaslechli jsme zvuk blížícího se auta. Nikoho jsme nečekali, že by další zájemci o ubytování? Vyšli jsme s Hynkem na zápraží. Otevřenými vraty vjela na dvůr zářivě modrá oktávie. Slyšela jsem, jak pod pneumatikami křupe štěrk. Ten zvuk mi kdoví proč připadal zlověstný. Řidič ani jeho spolujezdkyně na turisty nevypadali. Tvářili se komisně, a když přišli blíž, vytáhli policejní průkazy a představili se. Kapitán Sekyra a poručík Lavičková. Z kriminálky.

Podívala jsem se na Hynka a on se podíval na mě. Z jeho pohledu jsem usoudila, že taky nic nechápe. Kriminálka? U nás?

„Jste pan Hynek Malý?“ zeptal se kapitán. Hynek přikývnul a policejní kapitán vyslovil větu, kterou jsem nechápala už vůbec: „Budete muset s námi, pane Malý, jste podezřelý ze závažného trestného činu.“

„Cože?“ vyvalil Hynek oči. „Z trestného… To bude nějaký omyl, nic jsem neudělal.“

„Bohužel máme indicie, že je to jinak. Musíte s námi,“ řekl kapitán nekompromisně. Ta žena mi podala vizitku: „Tady je moje číslo, na tom vám poskytnu další informace. Pane Malý, půjdeme…“

„Musím se aspoň převlíct,“ začal Hynek, ale policajt ho rázně přerušil. „Nemusíte, pane Malý, prostě nastupte do auta,“ otevřel zadní dveře oktávky. Čekala jsem, že mu ještě rukou přimáčkne hlavu, jak to dělají, když někoho seberou, ale neudělal to.

„Neboj, Markétko, za chvíli jsem zpátky, jde o nějaký omyl, to se vysvětlí,“ obrátil se na mě můj muž a povzbudivě se usmál. Dveře auta se zavřely. Mezi Hynkem a policisty byla drátěná mříž. Jako kdyby vezli vzteklého psa… Motor zabublal, auto opsalo oblouk a vyjelo z vrat.

Stála jsem jak zkamenělá a nemohla se vzpamatovat. Ještě před chvílí jsme jedli špagety a povídali si o hřišti pro děti a o psech, byli jsme šťastní a veselí. A najednou je všechno jinak a úplně špatně. Závažný trestný čin? Jaký, proboha? Co mohl Hynek provést strašného, že si pro něj přijela kriminálka až domů? Ukradl někde nějaký materiál na stavbu našeho vysněného penzionu? Nebo snad někoho přejel a ujel? Můj manžel? I kdyby, řekl by mi to. Určitě by mi to řekl, znám ho. Nikdy jsme před sebou neměli žádná tajemství. Kdysi jsme si přísahali, že si nikdy nebudeme lhát, ani před sebou nic tajit. A dodržovali jsme to. I když to někdy byly nepříjemné věci, řekli jsme si vše. Ta bezmezná důvěra, kterou jsem ke svému muži měla, se neotřásla ani teď. Jistě se to vysvětlí…

Probraly mě až děti. „Co se děje, mami? Kam jel tatínek?“

„Musí pomoct nějakým lidem se stavbou, vrátí se brzy… Běžte si hrát…“ řekla jsem první, co mě napadlo.

Vrátila jsem se do kuchyně, jak v mátohách jsem dosedla ke stolu a nepřítomně zírala na Hynkův talíř se zbytky špaget. To je neuvěřitelné. Stačí chvilka a život může nabrat jiné obrátky. Seškrabala jsem jídlo do koše, málem jsem se do něj nestrefila, jak se mi rozčilením třásly ruce. Nejanči, napomenula jsem se. Je to jen nějaké nedorozumění. Takové přehmaty se stávají dnes a denně, Hynkovo jméno se mohlo objevit v souvislosti s nějakým případem, o kterém on nemusí vůbec nic vědět. Za pár hodin se vrátí a bude zase všechno v pořádku. Ani mobil si nestačil vzít, budu muset čekat… Nedá se nic jinýho dělat. Sklízela jsem ze stolu další nádobí a vkládala ho do myčky. Snažila jsem se chovat normálně, dělala jsem vše, co dělám jindy po obědě: zapnout myčku, utřít linku, postavit na šípkový čaj, který děti přes den rády popíjejí. Ale myšlenky byly protivné a dotěrné. Odvracela jsem je jak pálka pingpongový míček, který se ale pořád vracel.

Ve dveřích se objevil pan Rimský. Úplně jsem na něj zapomněla.

„Já jsem se chtěl jenom zeptat, v kolik se mám vrátit na večeři, chci si dát výšlap do okolí.“

„Stačí vám to v sedm? Nebo dřív? Jak si budete přát,“ řekla jsem nepřítomně.

Zarazil se. „Něco se stalo, paní Malá?“ Byl všímavý.

„Ne, nic, jenom jsem se zamyslela.“

„Aha. Tak dobře. Jo, v sedm je to akorát. Děkuji a přeji hezké odpoledne,“ mávl mi rukou na pozdrav a odešel.

Náš jediný host naštěstí nic neví, jeho pokoj je od dvora tak daleko, že nemohl ani nic vidět, ani slyšet. A do sedmi už bude Hynek jistě doma…

V pět jsem už byla tak nervózní, že jsem děti poslala k sousedce a poprosila ji, aby je přivedla až na sedmou. Takhle si běžně vypomáháme, předevčírem byla zase její děcka celé odpoledne u nás. Chodila jsem po kuchyni jako lev v kleci, žaludek sevřený, v hlavě prázdno. V šest jsem to už nevydržela a na mobilu vymačkala číslo té policistky. A s mobilem na uchu jsem během dneška podruhé zkameněla. Policistka mi nezúčastněně sdělila, že Hynek je podezřelý ze spáchání vraždy jakési Melánie Jonášové a byl na čtyřicet osm hodin předběžně zadržen. Důkazy svědčí proti němu. Jeho advokát JUDr. Slavínský, kterého si zvolil, se mi ozve.

Mrštila jsem mobilem na stůl, až se rozpadl a vypadla z něj baterka. Třesoucími se prsty jsem ho zase složila. Hynek a vrah? Skoro jsem se rozesmála. Naprosto absurdní, neublížil by ani mouše! Jsme šťastná rodina. Milujeme se už deset let a pořád víc, co máme děti. Žádnou Melánii Jonášovou neznáme, co to je vůbec za ženskou? A proč by ji Hynek vraždil, co je to za blbost? A jméno Slavínský mi taky nic neříká…

Hlava mi šrotovala, pak jsem vzteky bouchla pěstmi do stolu. Vběhla jsem do obýváku, popadla Hynkův mobil a projela mu kontakty. S… Slavínský, je to tady. Zmáčkla jsem volání.

„Slavínský, moment,“ hlas se vzdálil. Pak jsem zaslechla, jak se s někým loučí. „Ano, už jsem tady,“ ještě se zadýchával. „Kdo volá, prosím?“

Když jsem se představila, nebyl překvapený. „Právě jsem se vám chtěl ozvat. Manžel mi dal vaše číslo. Bohužel to nevypadá dobře, paní Malá.“

Pak mi řekl, že Melanie Jonášová byla barmanka lehčích mravů z jedné hospody v Táboře, kterou někdo ubodal pěti ranami nožem. „Policisté u ní našli diář vašeho manžela. Navíc se vyšetřováním zjistilo, že bývala dobrou přítelkyní Jany Hájkové, která kdysi chodila s vaším mužem. Ta dnes leží v kómatu v jedné pražské nemocnici. Budu dělat, co se dá, to vám můžu slíbit. Zavolejte mi zítra, bude se rozhodovat o manželově vazbě. Teď spěchám, poroučím se…“

Barmanka lehčích mravů z Tábora. To je snad zlej sen! Hynkův diář? Ten má přece doma. Běžela jsem k počítači, Hynek diář vždycky nechává vedle klávesnice. Nebyl tam. Nebyl ani v zásuvkách psacího stolu, ani na televizi, ani na nočním stolku. Nebyl nikde. Jak dlouho už ho nemá? Neřekl mi, že ho ztratil nebo někam založil. Ale proč by mi to říkal? To se holt stane, nemá přece povinnost mi hlásit každou prkotinu.

Posadila jsem se v kuchyni ke stolu a složila hlavu do dlaní. Cítila jsem se vyčerpaná jak po celodenní horské túře. Jasně, že mi nemusí říkat všechno. Ale… Začalo ve mně cosi hlodat. Pochybnosti? Nejdřív jsem je chtěla zapudit, ale nedaly se. Co když toho opravdu vím daleko míň, než si myslím. Možná jsem tak zaslepená tím naším šťastným venkovským životem, že nevidím, čeho bych si v Praze všimla. Když mi Hynek řekne, že jede pro materiál nebo dřevo na pilu, beru to jako hotovou věc a ani mě nenapadne nad tím přemýšlet. Nikdy jsem ho z ničeho nepodezírala prostě proto, že jsem neměla důvod. Ale opravdu jsem ho neměla?

A co ta žena, co leží v kómatu v nemocnici… Jana Hájková, nic mi to neříká. Vím, že s někým přede mnou chodil, ale nikdy mi neprozradil její jméno. A já se ani neptala. Proč taky, je to už dávná historie, kterou nemělo smysl pojmenovávat. Ale ona s námi žije dál. Každý nějakou má a nikdy se jí úplně nezbaví, i kdyby na ni už nechtěl vzpomínat…

Myšlenky se mi vrací k Melánii Jonášové, barmance z táborské hospody. Tam se s ní měl Hynek seznámit? Nevím ani, že by do nějaké hospody chodil, neměl na to čas ani pomyšlení, nikdy moc nepil. I když asi před deseti dny ho přivezl autem soused, že prý ho vyzvedl cestou, aby Hynek nemusel autobusem. Dal si pár piv, ani jsem se neptala kde. Nejsem stíhačka. Ale teď jako by to dávalo smysl.

Nech toho, neblbni, okřikla jsem se. To Hynkovi tak málo věříš? Je to všechno jen nedorozumění, omyl. Že tam někde našli Hynkův diář? No a co, čert ví, jak se tam dostal. Třeba ho vrah Hynkovi ukradl a nastrčil k té mrtvé. Nebo existuje deset jiných možností. Nějaký diář ještě není žádný důkaz. Musím se vzpamatovat a fungovat.

Udělám něco k večeři našemu hostovi a pak přijdou děti. Nesmí na mně nic poznat.

Usmažila jsem vejce na slanině, k tomu naložená sušená rajčata a hlávkový salát.

Panu Rimskému i dětem se dělaly boule za ušima, probírali spolu všechno, co je v našem kraji k vidění, a já na chvíli vypustila starosti z hlavy. Pan Rimský s dětmi našel dědečkovskou řeč, mile mě to potěšilo. O to víc, že svoje prarodiče vídají děti tak málo. Rodiče Hynka jsou na Slovensku a moji pracují v Praze ještě na plný plyn.

Ráno jsem donesla panu Rimskému vajíčka naměkko a kus buchty a odvezla děti do školy, když jsem se vrátila, stála před našimi vraty dvě auta. Ještě že nemají policejní označení, sousedi by měli o čem mluvit. Otevřela jsem jim a vjela za nimi dovnitř na dvůr. Z aut se vyrojilo několik mužů v čele s poručíkem Lavičkovou.

„Tady máme povolení k domovní prohlídce,“ ukázala mi orazítkovaný papír, sotva jsem zavřela vrata. „Pustíte nás dál?“

Bezmocně jsem kývla hlavou a nezbylo mi než se dívat, jak její kolegové vcházejí do našeho domu. Zůstala jsem sedět venku na lavičce. Taková potupa. Nechtěla jsem vidět, jak převracejí naše soukromí vzhůru nohama. Ještě že tu nejsou děti. Co asi tak mohou najít?

„Prosím vás, co se to tady děje? Doslova mě vyhnali z pokoje. To jsou policisti?“

Ani jsem neslyšela pana Rimského přijít. Stál přede mnou a tvářil se znepokojeně.

„Došlo k nějakému nedorozumění, něco hledají,“ odvětila jsem nesouvisle. „Za chvíli budou pryč.“

Když viděl, že mi není do řeči, víc se neptal, sedl si pod pergolu, rozevřel knihu a začetl se.

Netrvalo dlouho a z domu vyšla policistka Lavičková. Držela něco v ruce odtažené od těla. Byl to igelitový pytel a v něm nějaké prádlo. Špinavé. Od barvy?

„Vypadá to na krev, paní Malá,“ pronesla vážně a v rukavici povytáhla z igelitu nějakou očividně dámskou halenku.

„Krev? Proboha, kde jste to našli?“ vyhrkla jsem.

„Ve vašem dřevníku, schované za nářadím.“ Policistka předala pytel jednomu z mužů, kteří nastupovali do aut.

„Ale to není možné, Hynek se nikde nezranil, musela bych o tom vědět, ne?“ Hned, jak jsem to vyslovila, došlo mi, že blábolím nesmysly.

„Taky netvrdím, že ta krev na téhle dámské blůze je jeho,“ odpověděla s důrazem na každé slovo. Připadala jsem si jak idiot.

„Už jste se spojila s manželovým advokátem?“

Přikývla jsem. Vyschlo mi v krku, nebyla jsem schopna něco říct.

„Tohle pro něj bude novinka,“ poznamenala suše Lavičková a bez pozdravu nasedla vedle řidiče.

Svezla jsem se na lavičku a skryla hlavu do dlaní. Srdce mi začalo bít na poplach, musela jsem se zhluboka nadechnout.

„Paní Malá, pojďte dovnitř, udělám vám kafe,“ slyšela jsem konejšivý hlas pana Rimského. Nevyptával se, nevyzvídal. Jen chtěl pomoct.

Nechala jsem se odvést do kuchyně, a když přede mě postavil kouřící hrnek, všechno jsem mu řekla. Potřebovala jsem se někomu svěřit, s někým o tom šílenství, které zničehonic postihlo moji rodinu, mluvit. Pozorně mě poslouchal a pak mě vzal za ruku: „To je zlé, paní Malá. Nevím, jak bych vám mohl pomoci. Asi bych měl odjet, jenom vám tady teď budu překážet a přidělávat vám práci, na kterou nemáte ani pomyšlení.“

„Ne, prosím, pokud mi chcete pomoct, zůstaňte. Nevím, jak to všechno sama zvládnu. S dětmi a tak…,“ konečně mi nervy vypověděly službu a roztřásla jsem se pláčem. Zvedl se a z kohoutku mi natočil sklenici vody.

„Vy nemáte žádné příbuzné?“ zeptal se.

„Rodiče žijí na Slovensku, tady nikoho nemám. Jenom… Hynka a děti,“ utřela jsem si slzy a snažila se vzpamatovat. „Žijeme tady teprve půl roku, stýkáme se jen se sousedy, mají děti v podobném věku, tak se navštěvujeme. Ale nijak důvěrní nejsme, spíš jen přes ty děti.“

„Tak dobře, zůstanu, nějak to zvládneme,“ rozhodl se Rimský. „Nemám s vámi zajet pro děti do školy? Asi byste v tomhle stavu neměla sama řídit.“

„Děkuju, budu vám vděčná. Zítra musím mluvit s Hynkem, musí mi říct pravdu, ať je jakákoliv.“

„Myslíte, že vám ji řekne?“ zapochyboval. „A pokud se vám přizná, unesete to?“

„Já nevím. Ale pořád si říkám, že můj muž nikomu neublížil, že to je jen nějakej strašnej omyl.“

„Ale co ty zakrvácené věci, co našli?“

Jenom jsem pokrčila rameny. Žádné vysvětlení mě nenapadalo. Kromě toho, že je tam musel schovat samotný Hynek, ale to jsem odmítala. Otec mých dětí není vrah!

„Doufejte v nejlepší… A počítejte s nejhorším, paní Malá,“ řekl tiše Rimský, lehce se dotkl mého ramene a odešel.

Jeho slova mi zněla v uších ještě v noci, kdy jsem se převalovala ze strany na stranu a nemohla usnout. Dětem jsem řekla, že tatínek musí teď několik dní pomáhat policii, protože je důležitý svědek, a oni na to, že je hrdina. A že jsou na něj pyšní. Div, že jsem se nerozbrečela i před nimi. Ale člověk má v sobě víc sil, než si myslí. A když je úplně na dně, pud sebezáchovy ho zvedá zpátky na nohy. I já jsem po probdělé noci vstala rozhodnutá, že začnu bojovat. Můj muž je prostě nevinný. Vím to. V nejlepší věřím a počítat s nejhorším odmítám.

Buď je Tábor tak malý, nebo jsem měla prostě štěstí – hned první člověk, kterého jsem se zeptala, mě bezchybně nasměroval do zapadlé uličky za náměstím. Představovala jsem si klasickou hospodu, ale byla to spíš kombinace denní vinárny a baru, šerá, vybavená boxy zaručujícími intimitu a zvlněným barovým pultem. U malých čtvercových stolků sedělo několik hostů, většinou mužů. Před sebou měli sklenku a vypadali, že už tu takhle sedí dost dlouho. Nevypadali opile, jen osaměle.

Přistoupila jsem k barovému pultu a vylezla si na stoličku. Barmanka se žvýkačkou mezi zuby se ke mně přiloudala.

„Co si dáte?“

Dala jsem si presso a minerálku. Barmanka se odloudala ke kávovaru a začala pracovat. Jeden z osamělých mužů přivolal vrchního, zaplatil a odešel. Přišla dvojice a posadila se do nejzazšího boxu. On byl tak o třicet let starší než ona.

„Prosím.“ Barmanka přede mě postavila šálek s kávou, kalíšek s mlékem, malou lahvičku minerálky a sklenku. Žvýkačku zpracovávala předními zuby, jako by na ni měla vztek. Byla mladá, vypadala znuděně a odtažitě. Pochybovala jsem, že se se mnou bude vybavovat. Ale musela jsem nějak začít.

„Jak dlouho tu pracujete?“ zeptala jsem se.

Obdařila mě chladným pohledem a já čekala, že se zeptá, proč se ptám.

„Půl roku,“ řekla. „Proč se ptáte?“

„No to jste asi znala Melánii. Melánii Jonášovou…“

„Vy jste taky od policie?“ zvedla obočí.

„Já? Ne, kdepak. Melánie byla moje známá a já se doslechla, že zemřela. Tak jsem se chtěla zeptat…“

„Zemřela? Zavraždili ji!“ přerušila mě prudce barmanka. „A pěkně hnusně.“

„Jo, četla jsem o tom v novinách.“

Upila jsem kávy.

Barmanka přestěhovala žvýkačku mezi stoličky, opřela se lokty o barpult a naklonila se ke mně. Ucítila jsem sladkou vůni jahod.

„Ten kancl, kde se to stalo, byl zastříkanej krví až na strop,“ zašeptala. „Děsný. Uklízečka se z toho pozvracela a šéf jí musel dát zvláštní prémie za to, že to uklidila. A stejně jsme to tam museli nechat vymalovat.“

„Slyšela jsem, že toho vraha už chytli.“

Pokrčila rameny. „To já nevim. Ale Melánii už to stejně nepomůže.“

„Znala jste ji dobře?“

„No žádný velký kámošky jsme nebyly. Ale to ona tady nebyla s nikým. Vy jste ji určitě znala líp.“

„Kdysi možná. Ale dost dlouho jsme se neviděly.“

„Hmm.“

Rozhovor uvízl na mělčině. O Melánii jsem se dost dobře bavit nemohla, neznala jsem ji a nic jsem o ní nevěděla. Jen to, že byla údajně na chlapy.

„Když jsme se ještě stýkaly, byla dost do větru,“ nadhodila jsem. „Třeba se jí to nakonec vymstilo.“

„Jo, to je možný,“ přikývla barmanka. „Chlapů za ní chodilo dost.“

Vytáhla jsem z kabelky Hynkovu fotku a položila ji na pult. „A neviděla jste tady tohohle?“

Prudce zvedla hlavu. „Co jste zač? Novinářka?“

Musela jsem s pravdou ven. „Ne. Ani policajtka, přísahám. Tohle je můj manžel.“

Přestala žvýkat. „Ten, co…?“

„On ji nezabil. Vím to . Ale mohl s Melánií mluvit…“

Dívala se mi do očí a zřejmě se rozhodovala, jestli mně má, nebo nemá poslat někam. Chápala jsem ji. Tahala jsem z ní rozumy a lhala jsem. A nepočínala jsem si zrovna rafinovaně.

Barmanka sklopila oči a podívala se na Hynkovu fotku. „Tohohle pána jsem tady nikdy neviděla,“ zavrtěla hlavou. „A kromě toho, za ní spíš chodily starší ročníky.“

„A řekla jste to policii?“

„Na nic se mě neptali. Mluvili jenom se šéfem – to on ji našel.“

Dopila jsem kávu a minerálku, zaplatila. A poděkovala barmance, dost mi pomohla. Proti důkazům, které nashromáždila policie, to sice byla hodně slabá indicie, ale byla jsem za ni vděčná.

Jenže přišly další jobovky. Doktor Slavínský mi oznámil, že košile, kterou našli ve dřevníku, patřila zavražděné Melanii a byla na ní její krev. Na Hynka byla uvalena vazba a mně zatím nepovolili návštěvu. Byly to další rány, které dopadaly na moje záda. Bolely, ale nezlomily mě. Naopak, napadlo mě, že kdyby Hynek z nějakého důvodu Melanii zabil, určitě nebude tak slabomyslnej, aby její zakrvácenou košili schoval do svého vlastního dřevníku. Tomu přece nemůže uvěřit ani nějaké policejní ucho, natož schopná a určitě dostatečně inteligentní poručík Lavičková. Na druhé straně mě ani ve snu nenapadlo, kdo a kdy mohl tenhle důkaz Hynkovi podstrčit. Na dvoře se pohybujeme jenom my a děti, kohokoli cizího bychom si asi všimli, jsme příčetní a na duchy nevěříme.

Ale aspoň jsem od právníka získala adresu nemocnice, kde leží Jana Hájková, kamarádka nešťastné barmanky z Tábora a pravděpodobně Hynkova expřítelkyně. Třeba se něco dozvím od ní.

Poprosila jsem pana Rimského, aby, pokud to nestihnu, zajel svým autem pro děti ke škole. A dal jim i sobě svačinu, kterou jsem připravila. Byl laskavý a připadal mi jak kouzelný dědeček, kterého mi seslala nebesa, aby mi pomohl v těžké životní zkoušce.

Naštěstí nebyl velký provoz, a tak jsem ujížděla ku Praze poměrně rychle. Řízení auta miluju, baví mě a zklidňuje. Byla to léčivá lázeň, kterou jsem potřebovala. Teprve v Praze mi zase začaly brnkat nervy. Auty zasekané ulice, do toho tramvaje, chodci, kteří s oblibou sestupují z chodníků mimo přechody, a objížďky kvůli opravám silnic. Děs, běs. Teprve, když se jeden odstěhuje, zpětně mu dojde, v jak stresujícím babylonu dosud žil. Motala jsem se úzkými malostranskými jednosměrkami, které mě vyvedly úplně jinam, než jsem chtěla, takže jsem se musela vracet. Před americkou ambasádou mě vylekali dva policisté, kteří mě zastavili a požádali, abych jim ukázala motor a kufr a zrcadlem na dlouhé tyči pátrali, jestli nemám na podvozku přidělanou bombu. To mi v mé situaci připadalo tak neskutečné, až jsem měla co dělat, abych nepropukla v hysterický smích. Když prohlídku blahosklonně dokončili, vyjela jsem Vlašskou ulicí do prudkého kopce a zaparkovala na parkovišti za kostelem.

Protože byly regulérní návštěvní hodiny, řádové sestře v recepci jsem řekla, že jdu za svou přítelkyní Janou Hájkovou.

„To se s ní akorát stihnete rozloučit, po osmi letech bylo soudně rozhodnuto, že bude odpojena od přístrojů. Pojďte, zavedu vás tam,“ požádala kolegyni, aby si sedla na její místo a vydaly jsme se po schodech nahoru. Tak od Jany Hájkové se toho asi moc nedozvím, napadlo mě. Osm let v kómatu a teď… Otřásla jsem se, sáhla na mě smrt.

„Víte, ani nevím, co se jí tenkrát vlastně stalo…,“ zkusila jsem něco vyzvědět.

„Nepodařený pokus o sebevraždu,“ pokývala hlavou boromejka. „Nešťastná láska, jak to často bývá… Chudinka ještě chvíli bojovala, ale pak upadla do kómatu a už se neprobrala. Chodí sem za ní jen její otec.“

Sestra mi otevřela dveře a tiše se vzdálila. Byl to dvoulůžkový pokoj, ale druhá postel byla prázdná a zastlaná. Na lůžku u okna ležela bledá nehybná žena se zavřenýma očima. Měla téměř průsvitnou pleť a nos jako z bílého vosku. Dokonce se mi zdálo, že pod tenounkou kůží víček vidím její oči. Do žil měla zavedené kapačky, z průdušnice jí vedla plastová trubice do plicní ventilace. V pokoji se ozýval pravidelný umělý dech přístroje. Byl to strašidelný zvuk.

Přistoupila jsem k lůžku Jany Hájkové. Kdysi musela být krásná, dnes už je jen svým stínem. Kdo jsi a cos měla společného s Hynkem? Sáhla sis na život před osmi lety, nebylo to kvůli jinému muži? Určitě ano, Hynek by ti takhle neublížil, znám ho. Kromě toho jsme v té době byli už dva roky spolu. To bude taky nějaký omyl. Celý tenhle případ je jeden velký, šílený, absurdní omyl.

Už jsem chtěla odejít, když mi oči zajely k malému věnečku na nočním stolku pod fotografií v rámečku. Tak takhle vypadala, když byla ještě šťastná. Když ještě vnímala, cítila, milovala. Žila. Pravidelný obličej, jemné rysy, dlouhé kaštanové vlasy, úsměv odhalující bílé zuby. A ten muž, který ji objímá kolem ramen…

Proboha!

Ne, to není možné! Popadla jsem rámeček a nastavila tak, abych na fotku lépe viděla. Je to on! Karel Rimský, první host našeho nehotového penzionu. Mladší, svalnatější, s černými vlasy, ale jde jednoznačně o stejného člověka! Ale to znamená…

Srdce mi vynechalo a pak se rozbušilo. Rychle domů, řvalo mi v hlavě, když jsem sbíhala nemocniční schody. Málem jsem spadla na podestu, ale na poslední chvíli jsem to vybrala. Cuklo mi v noze. Sakra, mám něco s kotníkem! Bolí to jak čert, ale musím doběhnout k autu.

Na parkovišti zmatek, všichni jako by najednou vyjížděli. Nacpala jsem se za obrovský teréňák, sjížděla Vlašskou dolů závratnou rychlostí deset kilometrů v hodině a modlila se, aby mě zase neprolustrovali ti dva policajti hledající miny.

Nějak jsem se propletla městem, provoz v centru zesílil, a když jsem vyjela konečně na Jižní spojku, bylo to ještě horší. Totálně ucpaná, popojíždění krokem. V noze mi cukalo, ale nevnímala jsem to. Uvězněná v koloně jsem počítala každou minutu, o kterou se zkracuje školní výuka mým dětem. Pak si pro ně přijede Rimský! Musím tam být dřív než on, prostě musím!

Konečně se proud aut rozjel, cesta rychle ubíhala, ale u Miličína, kde jsem se opět dostala kvůli nějaké bouračce někde vepředu do štrůdlu, mi už bylo jasné, že to nestihnu. Co teď? Jak děti varovat? Rimský je nesmí vyzvednout. Zavolám Majce, aby k němu s Markem nesedali do auta a zavolali sousedce. Jenže ta není doma, došlo mi. Odjeli všichni na pohřeb nějakého příbuzného i s dětmi. Navíc se mi vybil mobil. Všechno se proti mně dneska spiklo, všechno. Nemůžu nic dělat, jenom se modlit, aby děti byly v pořádku.

Po druhé hodině jsem byla konečně doma. Vrata otevřená, ale na dvoře nikdo. Žádný dětský smích a obvyklé pokřikování, jen zlověstné ticho. Že by ještě nedorazili ze školy? To není možné, ledaže by…

Ani jsem nezavřela auto a vběhla do předsíně. „Děti, kde jste? Majko, Marku, ozvěte se!“ křičela jsem, řvala jako na lesy.

„Hrajou si vzadu u kůlny,“ ozval se z kuchyně klidný Rimského hlas. Vrazila jsem za ním. Seděl u linky a krájel rajčata. „Chystám jim svačinu a k ní salát,“ ukázal na prostřený stůl. Zhluboka jsem vydechla. Nic se neděje, tak klid. Pokusila jsem se nasadit úsměv.

„To jste hodný, díky moc…“

„Není zač. Jaký jste měla den?“ zajímal se.

„Musela jsem si něco zařídit v Táboře, proto to zdržení. Nebýt vás, nevím, jak bych to zvládla,“ mluvila jsem k němu medovým hlasem, i když bych na něj nejradši uhodila. Proč jste se u nás ubytoval a co od nás chcete? Jak to souvisí s vaší dcerou? To vy jste přichystal na Hynka past? Ale proč? Co vám udělal? Co jsme vám udělali my všichni?

Nůž se zařezával do tenké slupky rajčat jako do kůže. Vzpomněla jsem si na policistku Lavičkovou. Říkala, že ta barmanka byla ubodaná. Trochu se mi zvedl žaludek.

„A co manžel? Máte nějaké dobré zprávy?“ vyzvídal Rimský.

„Bohužel dostal vazbu. Promiňte, nějak o tom nemůžu mluvit. Zavolám děti.“ Odešla jsem do ložnice, strčila mobil do nabíječky, opláchla se a pak jsem zašla pro Majku a Marka. Chleby s paštikou a rajčatový salát byly na stole, Rimský právě naléval do hrnků čaj. Kdyby nás někdo pozoroval, řekl by si, jak se ten dědeček pěkně stará o svoje vnoučata…

U svačiny jsme probrali, co bylo ve škole, jaké mají děti úkoly, a pak jsme se všichni rozešli. Rimský řekl, že se ještě půjde projít, a Majka s Markem zalezli do svého pokoje k úkolům. Bafla jsem mobil a šla na zahradu. Úplně vzadu, neviditelná za vysokým keřem, jsem čekala, až Rimský vyjde z vrátek. Když se mi ztratil z dohledu, rychlou volbou jsem zavolala policistku Lavičkovou a vylíčila jí, co jsem zjistila v Praze.

„Prověříme si to,“ odpověděla lakonicky.

„Ale já mám strach, to přece není náhoda, že se u nás ubytoval právě on,“ snažila jsem se udržet hovor, aby mi nezavěsila.

„Připouštím, že je to zvláštní. Ale na důkazech proti vašemu manželovi to nic nemění.“

„Janin otec jistě Melanii znal, to vás nenapadlo?“

„To je pravděpodobné, když s ní jeho dcera kamarádila, ale jaký by měl motiv k její vraždě?“ namítla Lavičková.

„To zatím nevím.“

„Tak vidíte. Brzy vám zařídíme návštěvu manžela, třeba vám řekne víc než nám. Ozvu se.“

„Počkejte ještě, prosím, co když ten diář Hynek někde jenom ztratil a ta barmanka ho někde našla a chtěla mu ho vrátit, ale už to nestihla?“

„Trošku zoufalá spekulace, nezdá se vám? A co ta její zakrvácená košile, kterou jsme našli ve vašem dřevníku?“

„Mohl mu ji někdo podstrčit.“

„Teoreticky.“

„Ale proč by Hynek schovával na vlastním dvoře stěžejní důkaz?“

„Paní Malá, vrazi často po dokonaném činu nepřemýšlí logicky. Pokud to nejsou chladnokrevní zabijáci, jednají nelogicky, zkratkovitě.“

„A jak jste vlastně na tu skrýš přišli?“

Poručík Lavičková nasadila svůj komisní hlas. „Víte co, paní Malá, nechte vyšetřování na nás. To, co jste mi řekla, prověříme a termín návštěvy vašeho manžela vám neprodleně oznámím. Zatím sbohem.“

Málem jsem mrštila mobil do záhonu s kedlubnami. Všechno prověříme, nechte to na nás.

Nic na vás nenechám. Dotáhnu to sama. A dokážu vám, že je Hynek nevinný.

Rozhodla jsem se jednat. Popovídám si s Rimským. A to hned. Jen potřebuju jištění a k tomu stačí zavolat na jedno číslo…

Table of Contents

Dozvuky minulosti