Pro mé tři medvídky

Sama, Jacka a Charlieho,

nipotini straordinari

od jejich Zaidy

Obsazení

BALBO, ITALO (1896–1940). Tento drsňácký fašistický boss z Ferrary patřil mezi vůdce pochodu na Řím z roku 1922. Prezident Roosevelt mu v roce 1933 udělil záslužný letecký kříž za to, že stál v čele výpravy čtyřiadvaceti hydroplánů do Spojených států. Přestože jeho letecké kousky si na obou stranách Atlantského oceánu získaly velkou oblibu, v Mussolinim vzbuzovaly žárlivost.

PAPEŽ BENEDIKT XVI. (GIACOMO DELLA CHIESA) (1854–1922). Giacomo della Chiesa, narozený do rodiny janovských šlechticů, se roku 1913 vypracoval až na arcibiskupa. Ačkoli na papeže nevypadal, v roce 1914 ho zvolili za nástupce Pia X. Líté tažení proti modernosti, které Pius vedl, i jeho kněžskou síť špionů sice rozbil, ve své snaze účinně během první světové války i po ní sehrát úlohu mírotvorce však selhal.

BAUDRILLART, ALFRED (1859–1942). Katolický učenec a dlouholetý ředitel Katolického institutu v Paříži, roku 1921 jmenovaný biskupem a v roce 1935 kardinálem. Baudrillartovi, autorovi drahocenného deníku, dělaly starosti intriky, které obklopovaly churavějícího papeže Pia XI. v době, kdy Mussolini konsolidoval spojenectví s Hitlerem.

BORGONGINI-DUCA, FRANCESCO (1884–1954). Narozen v Římě, roku 1921 jmenován na pozici sekretáře Kongregace pro mimořádné církevní záležitosti, tj. jeden ze dvou klíčových postů spadajících pod státního sekretáře Vatikánu. V úřadu se Borgongini zabýval mezinárodními otázkami, a to i přesto, že celý život strávil v Římě. Pius XI. ho v roce 1929 jmenoval apoštolským nunciem Vatikánu neboli velvyslancem v Itálii. Borgongini tuto pozici zastával přes dvě desetiletí. Kvůli své zbožnosti a bezelstnosti byl neodolatelným terčem pro Mussoliniho škádlení.

BUFFARINI GUIDI, GUIDO (1895–1945). Fašista, který byl roku 1923 ve věku osmadvaceti let zvolen za starostu Pisy. O deset let později se stal Mussoliniho náměstkem vnitra a zodpovídal za státní policii. Tento zkorumpovaný tlustý surovec si koncem třicátých let uzurpoval ještě víc moci, čímž Mussolinimu umožnil soustředit se na rozšíření nově nabytého italského impéria.

CACCIA DOMINIONI, CAMILLO (1877–1946). Benedikt XV. ho roku 1921 jmenoval prefektem papežského dvora. Caccia se s Achillem Rattim znal už od počátku století, kdy se on i budoucí papež pohybovali v Miláně. Pius XI. si jej u sebe ponechal a pověřil ho sestavováním svého denního rozvrhu i určováním, kdo se s ním bude moci setkat. Caccia tak papeži každý den stál po boku. Měl strašlivé tajemství, které bylo ve Vatikánu i v řadách fašistické policie široce známé a vystavovalo Cacciu nebezpečí skandálu.

CERRETTI, BONAVENTURA (1872–1933). Jeden z předních vatikánských diplomatů. Ceretti byl apoštolským nunciem ve Francii, pročež jej Pius XI. roku 1926 jmenoval kardinálem. Když ho papež v roce 1930 přeskočil a místo něj jmenoval státním sekretářem jeho rivala, Cerrettiho to coby kritika papežovy spolupráce s Mussolinim rozčílilo ještě víc.

CIANO, GALEAZZO (1903–1944). Syn vládního ministra a manžel Mussoliniho nejstarší dcery Eddy, s níž se oženil roku 1930. Tento samozvaný sukničkář, k němuž Mussoliniho manželka chovala silnou averzi, se k velké nelibosti ostatních fašistických vůdců brzy stal tchánovým nástupcem. Mussolini šokoval celý diplomatický svět, když Ciana po jeho krátkém působení na úřadu ministra tisku a propagandy jmenoval roku 1936 ministrem zahraničí.

COUGHLIN, CHARLES (1891–1979). Narodil se v Kanadě, kde se i nechal vysvětit na kněze. Coughlin ze své detroitské farnosti vysílal rozhlasový program, který ve třicátých letech poslouchaly desítky milionů Američanů. Ačkoli původně podporoval Franklina Roosevelta a sociální reformy, zničehonic zaujal radikálně pravicové postoje a obvinil prezidenta z toho, že je komunistický agent. Coughlin omlouval Hitlerovo tažení proti Židům a rovněž byl celý žhavý podat pomocnou ruku italskému diktátorovi.

DE VECCHI, CESARE (1884–1959). De Vecchi, monarchista z Turína, byl jedním ze čtyř vůdců pochodu na Řím. Mezi lety 1929 a 1935 působil jako první italský velvyslanec u Svatého stolce. Kvůli své aroganci, malichernosti, zabedněnosti a výstřednímu kníru, který z něj dělal snadno rozpoznatelnou osobu, byl častým terčem posměchu, zejména ze strany Mussoliniho. Ačkoli musel přetrpět spoustu zuřivých záchvatů, jimiž ho Pius XI. zahrnoval, papež s ním časem začal sympatizovat.

GASPARRI, PIETRO (1852–1934). Malý obtloustlý Gasparri se narodil do chudé rodiny horských pastevců ve střední Itálii. Stal se učencem kanonického práva a patřil mezi nejvlivnější diplomaty ve Vatikánu. Pracoval jako státní sekretář, nejprve za působení papeže Benedikta XV., a poté za Pia XI. Pod maskou družné dobré nálady skrýval bystrý smysl pro politiku.

GÖRING, HERMANN (1893–1946). Jeden z nacistických vůdců, kteří měli k Hitlerovi nejblíž. Založil gestapo a v nacistickém Německu zastával mnoho vrcholných vládních pozic. Mussolini ho nejdřív pokládal za blázna a nebral jej v úvahu.

GRANDI, DINO (1895–1988). Náměstek vnitra a pak mezi lety 1929 až 1932 Mussoliniho ministr zahraničí. Grandi, který byl nápadný svou kozí bradkou, původně náležel k těm nejradikálnějším fašistům. Zalíbil se mu však život italského velvyslance v Londýně (1932–1939), což ovlivnilo jeho pohled na Mussoliniho stále vstřícnější postoj k nacistickému Německu.

HITLER, ADOLF (1889–1945). Ve své mnichovské kanceláři měl celá léta obří bustu svého hrdiny, Benita Mussoliniho. Když se Hitler stal v lednu 1933 německým kancléřem, ve snaze získat podporu katolíků se obrátil na Vatikán. Přestože papež vůči němu choval podezření, zpočátku ho přesvědčily Hitlerovy silně antikomunistické postoje.

LEDÓCHOWSKI, WŁODZIMIERZ (1866–1942). Tento syn polského hraběte a synovec kardinála byl v roce 1915 zvolen za vrchního představeného – celosvětového vůdce – Tovaryšstva Ježíšova, a toto místo zastával dvacet sedm let až do své smrti. Byl to záštiplný antisemita příznivě nakloněný fašismu, a tedy člověk, na kterého se Mussolini obracel s žádostmi o pomoc.

MONTINI, GIOVANNI (1897–1978). Roku 1922 nastoupil jako kněz na státní sekretariát ve Vatikánu, kde zůstal mnoho let. Papež Pius XI. jej v roce 1933 zbavil místa v italské univerzitní organizaci Katolická akce, kde Montini působil jako státní kaplan, ale roku 1937 ho přivedl zpátky a zařadil mezi své státní náměstky. V roce 1963 usedl Montini na trůn svatého Petra jakožto papež Pavel VI.

MUNDELEIN, GEORGE (1872–1939). V roce 1915 byl jmenován chicagským arcibiskupem a roku 1924 kardinálem. Stál v čele rozpínající se katolické církve a spřátelil se s Franklinem Rooseveltem, jehož politicky podporoval. Když v roce 1937 slovně zaútočil na Adolfa Hitlera, rozdmýchal tím Führerův hněv.

MUSSOLINI, ARNALDO (1885–1931). Arnaldo, který v dětství musel s Benitem spát na společné matraci vycpané kukuřičnými plevami, se po Mussoliniho vzestupu na pozici ministerského předsedy ujal v roce 1922 funkce šéfredaktora bratrových novin Il Popolo d’Italia. Mussolini svému mladšímu sourozenci každý večer telefonoval, aby s ním probral vydání na příští den a vše ostatní, co měl zrovna na srdci. Arnaldo, který se na rozdíl od něj považoval za oddaného katolíka, byl jediným, komu plně důvěřoval.

MUSSOLINI, BENITO (1883–1945). Narodil se do prosté rodiny v malém městě v regionu Romagna, centru italského anarchismu a socialismu. V prvních letech dvacátého století patřil Mussolini mezi nejpřednější radikální socialisty v zemi. Roku 1912 byl jmenován celostátním šéfredaktorem novin socialistické strany Avanti! se sídlem v Miláně. Kvůli první světové válce se od socialistů odtrhl a v roce 1919 založil fašistické hnutí. Ačkoli původně byl lítým odpůrcem katolické církve, pochopil, že jeho politickým ambicím by mohla prospět dohoda s Vatikánem.

MUSSOLINIOVÁ, EDDA (1910–95). Edda byla Mussoliniho nejstarší a nejoblíbenější dítě. Svou umíněností, zbrklostí, náladovostí a láskou k jízdě na koních a řízení rychlých aut se silně podobala otci. Po svatbě s Galeazzem Cianou v roce 1930 se trochu usadila.

MUSSOLINIOVÁ, RACHELE (1890–1979). Narodila se do chudé rolnické rodiny, která bydlela nedaleko od Mussoliniových. Rachele v osmi letech odešla ze školy a začala se živit jako služebná. Benitovi se blonďatá modrooká dívka, jejíž matka byla milenkou jeho otce, zalíbila. Dcera Edda ji popsala jako „skutečného diktátora v naší rodině“. Mezi boháči a lidmi s konexemi se ale neústupná a pologramotná Rachele nikdy necítila dobře. Ani hluboká averze k církvi a kněžím ji až do smrti neopustila.

ORSENIGO, CESARE (1873–1946). Muž omezené inteligence a ještě omezenějšího světonázoru. Byl milánský kněz, ale potom ho papež Pius XI. roku 1922 jmenoval nunciem v Nizozemí a roku 1925 v Maďarsku. Když ho v roce 1930 poslal vystřídat Eugenia Pacelliho na pozici nuncia v Německu, přeskočil spoustu způsobilejších kandidátů, kteří se ve vatikánském diplomatickém sboru nacházeli.

PACELLI, EUGENIO (1876–1958). Křehký, ale vysoce inteligentní potomek z římské rodiny, která byla celé generace úzce napojena na papeže. Pacelli krátce po vysvěcení nastoupil na vatikánský státní sekretariát. V roce 1917 ho vyslali do Mnichova a pak do Berlína, aby byl papežským nunciem v Německu. Zde následně strávil dvanáct let. Pius XI. ho v roce 1929 povolal zpět do Říma, kde se Pacelli stal kardinálem. Začátkem roku 1930 nahradil Pietra Gasparriho na pozici státního sekretáře. Mezi obezřetným, smířlivým Pacellim a panovačným a náladovým Piem XI. vznikl podivný vztah. Po papežově smrti v roce 1939 byl sám zvolen za papeže a přijal jméno Pius XII.

PACELLI, FRANCESCO (1872–1935). Eugeniův starší bratr. Francesco Pacelli se ubíral ve šlépějích svého otce a zařadil se mezi nejvýznačnější vatikánské právníky. Roku 1926 se na něj obrátil Pius XI. a pověřil ho vyjednáváním s fašistickou vládou, jehož cílem bylo ukončit nepřátelství, které mezi Svatým stolcem a Itálií panovalo už od chvíle, kdy Itálie v roce 1861 vznikla.

PETACCIOVÁ, CLARA (1912–45). Dcera vatikánského lékaře. Atraktivní zelenooké Claře s kudrnatými vlasy bylo čtyřiadvacet, když se zapletla s tehdy třiapadesátiletým Mussolinim. Každý den netrpělivě čekala, až jí zazvoní telefon a ona se bude moci vydat do Mussoliniho kanceláře: hnízdečka lásky v Benátském paláci v centru Říma. Její tisícistránkové deníky poskytují na Mussoliniho neocenitelný pohled.

PIGNATTI, BONIFACIO (1877–1957). Syn hraběte a uznávaný profesionální diplomat. Pignatti působil jako italský velvyslanec ve Francii, načež v roce 1935 nahradil Cesara de Vecchiho na místě velvyslance u Svatého stolce. Podobně jako většina těch, kdo před nástupem fašismu patřili k italskému diplomatickému sboru, se práci pro fašistickou diktaturu bez váhání přizpůsobil.

PAPEŽ PIUS XI. (ACHILLE RATTI) (1857–1939). Ratti, syn vedoucího továrny na hedvábí z malého města na sever od Milána, se pro kněžskou dráhu rozhodl už jako dítě. Ve věku pětadvaceti let byl jmenován profesorem milánského Velkého semináře. Brzy získal místo ve slavné Ambrosiánské knihovně v Miláně a časem se vypracoval až na jejího ředitele. V domnění, že se bude jednat o jeho poslední funkci, přijal roku 1914 jmenování prefektem Vatikánské knihovny. Ale v roce 1918 ho Benedikt XV. neočekávaně poslal jako svého vyslance do Polska, kde Ratti těsně po ruské revoluci na vlastní kůži zažil vpád Rudé armády a vybudoval si celoživotní nechuť ke komunismu. Když byl roku 1921 povolán zpět do Říma, jmenovali ho kardinálem a milánským arcibiskupem. Sotva se nového úřadu ujal, ostatní kardinálové jej po Benediktově smrti zvolili v únoru 1922 při čtrnácté volbě za papeže.

PAPEŽ PIUS XII. (viz Eugenio Pacelli)

PIZZARDO, GIUSEPPE (1877–1970). Pizzardo, který se narodil poblíž Janova, krátce po vysvěcení nastoupil na státní sekretariát ve Vatikánu. Řím opustil na pouhé tři roky (1909–1912), aby pracoval na vatikánské nunciatuře (velvyslanectví) v Mnichově. Roku 1921 byl jmenován zástupcem státního sekretáře a v roce 1929 vystřídal Borgonginiho na pozici sekretáře pro církevní záležitosti, kterou zastával až do roku 1937, kdy ho jmenovali kardinálem. Mezi lety 1923 a 1939, kdy si za něj nový papež – Pius XII. – našel náhradu, působil také jako státní kaplan italské Katolické akce, kvůli čemuž se často dostával do křížku s antiklerikální odnoží fašistického hnutí. Pizzardo byl oblíbencem Pia XI., u mnoha lidí ve Vatikánu, kteří si jeho vliv spojovali s přístupem k penězům od amerických katolíků, se však velké popularitě netěšil.

RATTI, ACHILLE (viz papež Pius XI.)

ROSA, ENRICO, T. J. (1870–1938). Od roku 1905 byl členem redakce vydávající jezuitský dvoutýdeník La Civiltà Cattolica, obecně vnímaný jako neoficiální hlas Vatikánu. V roce 1915 se stal jeho šéfem. Jelikož byl důvěrným poradcem Pia XI., papež ho pověřil, aby veřejnosti objasnil, jaký postoj zaujímá církev k Židům. Ačkoli původně byl vůči fašismu nepřátelsky naladěný, nakonec na příkaz z Vatikánu využil stránky časopisu k tomu, aby katolíky varoval, že italského diktátora nemají zavrhovat.

SARFATTIOVÁ, MARGHERITA (1880–1961). Narodila se do rodiny bohatých benátských Židů a vypěstovala si vášeň k literatuře a umění. V osmnácti se provdala za židovského právníka. Spolu s manželem se přestěhovala do Milána, kde se zapojila do socialistického hnutí a seznámila s Mussolinim krátce poté, co do města dorazil. V době, kdy se Mussolini v roce 1917 vrátil z války, už tvořili nerozlučnou dvojici. Nejenomže byli milenci, ale Mussolini si za ní celých deset let chodil pro rady. Koncem dvacátých let však její kouzlo začalo opadat.

SPELLMAN, FRANCIS (1889–1967). Tento syn irských přistěhovalců do Massachusetts se roku 1925 stal prvním americkým knězem na státním sekretariátu ve Vatikánu. Zde se sblížil s Francescem Borgonginim a později spřátelil s Eugeniem Pacellim. V roce 1939 byl jmenován newyorským arcibiskupem.

STARACE, ACHILLE (1889–1945). Jeden z několika málo jižanů, kteří se mezi fašistickými vůdci nacházeli. Roku 1931 se stal celostátním předsedou Národní fašistické strany. Podlézavý Starace, mistr špatného vkusu, nedostatečně inteligentní a bez nejmenšího náznaku sofistikovanosti, dotáhl Mussoliniho kult osobnosti do zcela nové, děsivé podoby.

TACCHI VENTURI, PIETRO, T. J. (1861–1956). Narodil se do zámožné rodiny ze střední Itálie. Tacchi Venturi studoval na kněze v Římě, kde také vstoupil do jezuitského řádu. Když Pius XI. a Mussolini začátkem roku 1923 usoudili, že potřebují tajného prostředníka, vybrali si právě jeho. Následujících šestnáct let se s Mussolinim setkal víc než stokrát, aby mu v soukromí vyřídil papežovy požadavky.

TARDINI, DOMENICO (1881–1961). Coby příslušník římského duchovenstva strávil větší část dospělosti na vatikánském státním sekretariátu, kam nastoupil v roce 1921. Roku 1929 byl jmenován Pizzardovým náměstkem pro církevní záležitosti a v roce 1935 se stal zástupcem státního sekretáře, načež se roku 1937 ujal funkce sekretáře pro církevní záležitosti. Byl umírněný a vinu za třenice s fašistickým režimem nedával Mussolinimu, nýbrž zastáncům antiklerikalismu, kteří diktátora obklopovali.

VIKTOR EMANUEL III. (1869–1947). Na italský královský trůn nastoupil ve věku 30 let v roce 1900, kdy byl jeho otec zavražděn. Viktor Emanuel III. si jako panovník nikdy nepřipadal příjemně. Kvůli své miniaturní postavě byl častým terčem posměchu; sice inteligentní a dobře informovaný, ale slabý. Mussolini si dvakrát týdně posadil na hlavu cylindr a vydal se do římského Kvirinálského paláce na schůzku s králem, aby si obstaral nezbytné podpisy u všech nových zákonů. Viktor Emanuel mu vždy vyhověl. Ačkoli jejich spolupráce byla „sňatkem z rozumu“, hrubý Mussolini a drobný vládce spolu našli společnou řeč. Spojovaly je zejména chmurné názory na lidstvo a hluboce zakořeněný odpor k duchovenstvu.

Seznam publikací a organizací

Publikace

L’AVVENIRE D’ITALIA. Založeny koncem devatenáctého století v Bologni s požehnáním papeže Lva XIII. Za fašismu to byly jediné skutečně celostátní katolické noviny v Itálii.

LA CIVILTÀ CATTOLICA. Tato tiskovina, připravovaná redakcí složenou z italských jezuitů, byla založena roku 1850 na žádost Pia IX. krátce poté, co se po revoluci z let 1848–49 opět dostal k moci. Šéfredaktora časopisu jmenuje papež. Aby mohlo být každé číslo vydáno – La Civiltà Cattolica vychází dvakrát měsíčně –, musí vatikánský státní sekretariát nejprve posoudit jeho obsah a schválit ho. V katolickém světě byl časopis vnímán jako prostor, kde papež vyjadřuje své názory na aktuální problémy.

L’OSSERVATORE ROMANO. Vatikánský deník, který byl poprvé vydán v roce 1861 v rámci snahy ochránit před nově založeným Italským královstvím území, která papeži stále ještě zbývala. Ačkoli papež na L’Osservatore romano bedlivě dohlížel, formální stanovisko, že deník není oficiální hlásnou troubou Vatikánu, tuto skutečnost maskovalo. Když Mussolini v polovině dvacátých let upevnil svou diktaturu, staly se L’Osservatore romano jedinými novinami v Itálii, které nepodléhaly fašistické cenzuře. Pokud však náhodou otiskly články, s nimiž Mussolini nesouhlasil, byly výtisky prodávané za zdmi Vatikánu konfiskovány. Noviny plnily funkci polooficiálního vatikánského tisku, a to tím, že každý den informovaly o papežových význačnějších schůzkách a postřezích a otiskovaly zprávy o celosvětové činnosti církve. Naproti tomu La Civiltà Cattolica kombinovala daleko obsáhlejší analýzy aktuálních politických problémů s recenzemi běžných knih a přehledy hlavních politických událostí z Itálie a ze světa, které byly předmětem církevního zájmu.

IL POPOLO D’ITALIA. Benito Mussolini založil milánský deník krátce po svém vyloučení ze socialistické strany v roce 1914. Il Popolo d’Italia mu po pěti letech posloužil jako prostředek k nastartování fašistického hnutí. Když se Mussolini stal v roce 1922 předsedou vlády, předal vedení deníku svému bratru Arnaldovi. Po Arnaldově smrti v roce 1931 se funkce šéfredaktora ujal jeho syn Vito.

Organizace

KATOLICKÁ AKCE. Založena byla Piem X. v roce 1905, aby sloužila jako rámec pro organizování katolických laiků. Ve dvacátých letech už měla v Itálii oddělené skupiny pro muže, ženy, chlapce, dívky a univerzitní studenty. Italská katolická akce se organizovala jak na diecézní, tak na farní úrovni: Celostátního laického ředitele jmenoval papež a ve Vatikánu působil její církevní dohlížitel. Mussolini choval k uskupení, které bylo jedinou členskou skupinou v zemi nespadající pod jeho kontrolu, podezření. Pius XI., známý jako „papež Katolické akce“, ji pokládal za klíčový prostředek k uskutečnění svého přání přiklonit italskou společnost na stranu křesťanství.

FAŠISTICKÁ STRANA. Partito Nazionale Fascista (PNF), založená v roce 1921, byla duchovním dítětem Benita Mussoliniho. Transformací původního volného politického hnutí a shluku násilnických bojůvek ve formální politickou stranu se Mussolini vzdal proticírkevních a antimonarchických kořenů předchozího fašistického hnutí a rozhodně zakotvil na pravici. Během prvních let u moci dokázal jen s námahou udržet na uzdě lokální fašistické bosse. V roce 1928 se PNF stala jedinou legální politickou stranou v Itálii.

SVATÉ OFICIUM. Rovněž známé jako Římská inkvizice. Zrodilo se roku 1542 jako Kongregace římské a obecné inkvizice, založená Pavlem III. s původním účelem potírat reformaci. V roce 1908 se její jméno změnilo na Svaté oficium (Sant‘Uffizio). Skládalo se ze skupiny kardinálů, jimž velel papež a napomáhala řada dalších prelátů. Jeho sekretář – kardinál – se s papežem pravidelně scházel, aby společně probrali případy, jimiž se instituce právě zabývala. Posláním Svatého oficia bylo vynucovat dodržování dogmatické ortodoxie a potlačovat kacířství.

OPERA NAZIONALE BALILLA. ONB neboli Národní svaz mládeže byl založen v roce 1926 za účelem výchovy italské mládeže v duchu nové fašistické ideologie. Členil se do dvou věkových skupin rozdělených na základě pohlaví. Mladším chlapcům (8–13 let) se říkalo Balilla, kdežto starším (14–18 let) Avanguardisti. Odpovídající skupiny pro ženy se jmenovaly Italská děvčata a Italská dívčí mládež. Hrozilo nebezpečí, že fašistické mládežnické skupiny oslabí organizace pro katolickou mládež – vláda totiž po jejich založení rozpustila katolické skauty. Byla nicméně zřízena rozsáhlá síť kněží, tak aby všechny místní odnože ONB měly vlastního katolického kaplana, který by fašistickou indoktrinaci a polovojenský výcvik členů doplňoval vedením bohoslužeb.

LIDOVÁ STRANA. Partito Popolare Italiano (PPI) založil roku 1919 se souhlasem papeže Benedikta XV. sicilský kněz Luigi Sturzo jako národní katolickou stranu. Ve volbách do parlamentu v roce 1921 získala PPI přes 20 procent křesel. Strana představovala jednu z hlavních překážek pro zřízení fašistické diktatury; když však dal Pius XI. jasně najevo, že hodlá podporovat Mussoliniho, byla oslabena. V listopadu 1926 PPI zanikla, ale Mussolini měl dlouho podezření, že se tajně pokouší reorganizovat v Katolické akci.

SOCIALISTICKÁ STRANA. Levici v Itálii ovládala Italská socialistická strana, založená roku 1892. Oporu měla především na severu a ve střední části země. Byla rozštěpená na odnož reformistů a těch, kdo upřednostňovali revoluci – právě sem patřil Benito Mussolini jako jeden z vůdců –, a v roce 1912 se při revolucionářské čistce rozdělila na dvě. Největší úspěch zaznamenala při parlamentních volbách v roce 1919, kdy získala téměř třetinu hlasů, a zmocnila se tak kontroly nad mnoha městy a městečky. V roce 1921 se od ní odtrhla frakce opozičníků, kteří následně založili Komunistickou stranu. Další rozkol utrpěli socialisté rok nato, když se od nich odštěpilo reformní křídlo a utvořilo Sjednocenou socialistickou stranu, jejíž předseda Giacomo Matteotti byl v roce 1924 zavražděn fašistickými gaunery vedenými jistým Italoameričanem. Roku 1926 postavil Mussolini socialistickou stranu i její nejrůznější obdoby mimo zákon.

Table of Contents

ČÁST I

ČÁST II

ČÁST III