We’re All Damaged

Copyright © Matthew Norman, 2016

Translation © Jan Sládek, 2017

© Nakladatelství JOTA, 2017

ISBN epub 978-80-7565-194-5

ISBN mobi 978-80-7565-195-2

Pro Hazel

1

Docela mě děsí, kolik podrobností si pamatuju z noci, kdy odešla Karen.

Tohle je věc, kterou na svém mozku vážně nesnáším. Jak na ten obří harddisk v hlavě v jednom kuse ukládá spoustu hovadin a já se pak tím svinstvem musím probírat jako nějaký posedlý blázen.

Třeba tohle je skvělý příklad.

Náš číšník měl na zástěře placku, na které stálo: Nebojte se zeptat, kdy máme slevu na slaninu! Proč mi to zatraceně uvízlo v paměti? Určitě měl na sobě tak třicet placek – vždycky je mají −, ale já si zapamatuju zrovna tuhle. Všiml jsem si jí, když nám přinesl jídlo, a hned mě napadlo, jestli měl někdy nutkání nosit ji i mimo práci, myslím jako s džínsy a tričkem, když si někam vyrazí s kamarády.

Zdar, chlapi, jo a jen tak mimochodem, nebojte se zeptat, kdy máme slevu na slaninu!

U vedlejšího stolu seděli dva staříci a lili do sebe obří margarity, co jsou zrovna teď v módě, jako párek ochlastů na výletní lodi. Ona se celou dobu natahovala přes stůl a držela ho za ruku. Bylo to milé. Vzpomínám si, že mi to tak připadalo. Oba měli na nohách tenisky na suchý zip.

Z repráků se ozývali Wham! se svým „Wake Me Up Before You Go-Go!“, peckou z dávný minulosti, ale mě to přišlo jako pěkně drsný kousek popové ironie. Pokud ji neznáte, tak si to vygooglujte. Podle mě nic tak podělaně optimistickýho od vynálezu gramofonu nevzniklo. Za pět tisíc let ji archeologové objeví na něčím počítači a budou si říkat, samozřejmě nějakým vysoce vyspělým jazykem budoucnosti, No páni, to byli tihle primitivové opravdu tak šťastní?

Karen na sobě měla svůj zelený svetr, ten, co jsem jí ho dal k narozeninám. Zelenou vážně miluje. Zelený polštáře na pohovku. Zelený ponožky. Jednou, když jsem nebyl doma, vymalovala nazeleno dokonce i stěnu, co na ni koukáme od stolu v jídelně. Ta její posedlost zelenou byla dost divná, ale mně to nevadilo, protože to byla moje žena. Svetr jsem viděl na jedné z těch docela děsivých bezhlavých figurín ve výkladní skříni Gapu, a hned mi bylo jasné, že se jí bude líbit.

Ale úplně nejhorší bylo, ještě horší než ta pitomá písnička – čemuž se člověku skoro ani nechce věřit −, že se to celé stalo v Applebee’s.

Teda, abyste mi správně rozuměli, nejsem žádný snob a proti Applebee’s vůbec nic nemám. Ale asi se shodneme, že v civilizované společnosti by zásadní životní změny neměly probíhat v levném grilu. Na místech jako Applebee’s by nemělo nic důležitého začínat ani končit. Přece není správné, když tam vejdete jako jeden člověk a vyjdete jako někdo úplně jiný.

Jedla kuřecí prsty s hranolky a já si pochutnával na pikantním kuřeti s chilli a limetkou, které jsem si vybral z nabídky jídel do 550 kalorií. V té době jsem vedl daleko zdravější život.

Celou dobu mlčela.

Podobně to šlo už řadu měsíců − myslím ta hra, kdo vydrží dýl potichu −, ale ten večer to bylo, jako když vypnete zvuk. Za celou dobu ani nepípla. Jen zírala na parkoviště, kamsi směrem k tomu obřímu kutilskému supermarketu, a já na ni dorážel spoustou idiotských otázek, jaké kladou manželé partnerkám, když není o čem mluvit.

Jak vypadala ráno doprava?

Není ve vzduchu nadlimitní množství pylu?

Kdo tenhle týden moderuje sobotní talk show?

Nejsou mi přes košili vidět bradavky?

Kolik z těch lidí okolo bys šacovala na špiony od konkurence?

A pak řekla: „Já už tohle nechci, Andy.“

Od té doby jsem si to mockrát přehrál v hlavě a došel jsem k závěru, že bylo naprosto logické, když jsem si myslel, že mluví o svých kuřecích prstech. Ležely před ní na talíři a skoro se jich netkla. Bral jsem to jako příležitost udělat něco citlivého, něco, co se čeká od milujícího manžela. Ukrojil jsem kousek ze svého pikantního kuřete s chilli a limetkou a na vidličce jí to přistrčil k puse. „Tak co kdybys ochutnala tohle,“ řekl jsem jako největší mimoň mezi mimoni celého světa.

Chvilku na ten kus lesklého kuřete koukala.

Nikdy jsme nepatřili k lidem, co se navzájem krmí. Ale možná je to jediný skutečně zaručený test manželské stability. Třeba to všichni ti idioti, co si s láskyplnými pohledy cpou jeden druhému jídlo do pusy, dělají správně a my ostatní jsme odsouzeni k životu v garsonce a hledání na internetových seznamkách.

„Ne, Andy,“ řekla Karen. „O jídlo nejde. Já už nechci tenhle život.“

A vtom začali všichni tleskat.

Z kuchyně vypochodovala celá obsluha a všichni v chumlu cupitali kolem dortu se svíčkami. Pár stolů od nás se upejpavě červenala nějaká puberťačka s rovnátky. Měla narozeniny, ale já si pár vteřin představoval, že je to všechno – ten dort, svíčky, zpěv − kvůli mně. Napadlo mě, že Karen zavolala z práce do Applebee’s a celou tu slávu předem domluvila. Čekal jsem, že se co chvíli nahne nad stůl a zašeptá Dostala jsem tě.

Ta holka s narozkama se jmenovala Bailey, což je perfektní jméno pro domácího mazlíčka, a než číšníci a číšnice dozpívali, Karen brečela. Já tam jen ohromeně seděl, jako by vedle nás vybuchla bomba, a připadal si jako oběť domácího terorismu.

„Můžu pro vás ještě něco udělat?“

Byl to náš číšník. Na tváři měl úsměv samotářského vraha jako všichni číšníci v Applebee’s a podobných podnicích, kteří v kuchyni určitě šňupají perník.

Věřte mi nebo ne, ale na celé věci ze všeho nejvíc lituju, že jsem neměl tu duchapřítomnost, abych se tomu chlapovi podíval do očí, důležitě si odkašlal a řekl: „Ano, měl bych otázku. Rád bych se zeptal, kdy máte slevu na slaninu?“

Vím, že je to hloupost. Ale možná by Karen došlo, koho to vlastně opouští. Třeba by si to rozmyslela. Jenže já nic podobného neřekl. Místo toho jsem přišel s tou největší lží, jaká mi kdy vyšla z pusy. „Ne,“ řekl jsem. „Nic nám nechybí.“

2

To bylo před dvanácti měsíci.

Psal se rok dva tisíce čtrnáct, který vejde do dějin jako rok Velkého masakru v Applebee’s.

Připadá mi, jako by to bylo podstatně dýl, přinejmenším deset let. Každopádně uběhlo dost času, aby se v mém životě spousta věcí změnila. Tak třeba jen tak namátkou, teď bydlím v New Yorku. Nikdy by mě nenapadlo, že něco podobného řeknu, a není snadné vysvětlit, jak k tomu došlo, i když hádám, že se k tomu ještě dostanu. Prozatím se ale budu soustředit na to, co se děje teď.

Sedím v baru. Jmenuje se to tu U Jeroma, je to kousek od mého bytu a mám na sobě tu nejhezčí košili, jakou jsem našel ve skříni. Vzal jsem si ji, protože tu mám rande naslepo. Teda, přísně vzato, nevím, jestli něco podobného vůbec můžu říct, protože ta holka se zatím neukázala. A protože život si hrozně rád kopne do lidí na kolenou, zhruba každých čtyřicet pět vteřin se u mě někdo zastaví a zeptá se, jestli je ta barová stolička vedle mě volná.

„Na někoho čekám,“ mám nachystanou odpověď.

Ze začátku se zdálo, že mi to věří. Lidi kývli a pokračovali dál. S postupem času se ale začali tvářit dost pochybovačně, což jim ale nevyčítám, protože tu stejnou větu opakuju už víc než hodinu.

„Tady to je.“

Barman přede mě přisunul sklenku. Když pominu rohy a ocas, další drink je asi ta poslední věc, která mi ještě chyběla.

„Možná uvízla v zácpě,“ snaží se mě povzbudit. „Nebo se něco podělalo v podzemce. Co chvíli je tam nějakej průser,“ dodá a odchází nalít další panáky. Jeho hlas postrádá sebemenší stopu přesvědčivosti, ale i tak jsem mu za ten pokus vděčný. Usrkávám drink. Má fakt grády, až mi vlítnou slzy do očí. Taky pracuju jako barman, o pár bloků dál v Podzemí, takže vím, že v branži se takovému dryjáku říká „rána z milosti“.

S tou podzemkou by to mohla být pravda a klidně ji mohla zastavit řada dalších dopravních katastrof, kterými tohle město chronicky trpí. Ale stejně pravděpodobné je, že dorazila, mrkla na mě, jak tady dřepím, a raději to zapíchla. Představuju si, jak jí hlavou letí něco ve stylu Takže teď můžu dvě tři hodinky tlachat s tímhle chlápkem, nebo půjdu domů, vybělím si zuby a mrknu na další díl Dívky na vdávání.

„A nejhorší je, že se mi na tohle pitomý rande naslepo vůbec nechtělo!“

Přísahám, že jsem to chtěl říct jen pro sebe – v duchu, jako součást vnitřního monologu nebo možná samomluvy −, ale vyšlo to ze mě pěkně nahlas, jako když ječíte na bandu rozjívených capartů, takže není divu, že teď na mě všichni v baru zírají. „Pardon,“ omlouvám se. „Ale je to pravda.“

Už zase je u mě barman. „Jste v pohodě, chlape? Něco se stalo?“

Tenhle tón poznávám – barmani ho používají, když se některý z hostů chystá totálně znemožnit. Možná bych mohl podotknout, že to on mi už pěknou chvilku nalívá drinky, který by člověka protlačily černou dírou, ale místo toho jen řeknu: „Můžu se vás na něco zeptat?“

Barman se koukne na nějaký chlápky, co na druhým konci baru drží kolem ramen dvě dvacítky, a přikývne. „Samo. Klidně se ptejte.“

„Úplně nezaujatě – a chci, abyste byl naprosto upřímný, rozumíme si?“

„Jasně.“

„Takže, úplně nezaujatě, kdybyste byl žena… Vyspal byste se se mnou?“

Slyším smích, který mi proniká až do morku kostí, a pak najednou drink, co stál přede mnou, zmizí, a místo něj vidím šálek kávy s koflíkem smetany a vším, co ke kávě patří. Z profesionálního hlediska to na mě udělalo fakt dojem.

Chvilku koukám do zrcadla před sebou a vidím, že bar se mezitím zaplnil. Lidi se smějí. Skupinky se různě sesedávají. Všichni se baví a vypadají zaujatě a zajímavě. A pokud k sobě mám být naprosto upřímný, pánská část má daleko hezčí košile, než je ta moje. Tenhle podnik jsem si vybral, protože mi přišel fajn – jako módní stylovka, ale zase ne moc. Myslel jsem, že by se jí mohl líbit, což je docela sranda, protože o ní vůbec nic nevím a netuším, co má a co nemá ráda. Teď mi popravdě dochází, že si nemůžu vybavit ani její jméno.

„Je to místo volné?”

Otočím se a vidím chlápka. Vypadá dobře. Má na sobě sako a džínsy, takže mám co dělat, abych ho nezačal tak trochu nenávidět, protože já bych si na takovou kombinaci nikdy netroufl. Už se chystám říct, že není, ale pak si zaplaťpánbůh všimnu, že přišel s holkou. Je hezky oblečená, vypadá moc pěkně a já zatím naštěstí nejsem připraven klesnout na úroveň lidí, co si v barech bezdůvodně vylívají zlost na nevinných, mile působících párech.

I když na druhé straně je pravda, že už pěkných pár týdnů si musím svou příjemnou povahu připomínat. Nemluvím o obyčejné slušnosti, ale o středozápadní zdvořilosti. Polovina lidí, co se mi podepsali do ročenky ze střední, napsala, že jsem fajn kluk. Takže to mám černé na bílém. Pár jich dokonce připsalo, že bych měl zůstat, jaký jsem. Jako až do smrti. Jednou jsem pomohl slepé paní přejít v dešti parkoviště u supermarketu. A v sobotu ráno jsem si dával pravidelně pět kilometrů, a spolu s dalšími obětavci tím pomáhal bojovat s rakovinou, cukrovkou mladistvých a spoustou dalších hrůz.

„Teď už je,” řekl jsem.

Chlápek se usmívá a děkuje, protože je to úplně poslední místo v celém lokále. Říká té holce, aby se posadila, a když to udělá, mám ji hned vedle sebe a vidím, že to není jeho děvče ani přítelkyně, ale rovnou snoubenka. Na ruce se jí třpytí prsten. Jako pro princeznu. Nic nepřiměřeně velkýho. Tak akorát na její drobnou ručku. Brus, barva, brilance i počet karátů, jak se u snubního prstenu sluší. Vážně netuším, proč mi to všechno zůstalo v hlavě.

„Líbí se ti to místo?“ ptá se chlápek a je na něm vidět, jak moc by chtěl, aby jeho láska byla spokojená.

„Jo, je to v pohodě, zlato,“ říká snoubenka a dává mu pusu, ale když se jejich rty setkají, vidím, že kouká na seznam vín na tabuli nad barem, a přemýšlím, jestli je to znamení, že se jí po čase omrzí.

Překvapeně zjišťuju, že se na mě dívá a usmívá se. „To je váš telefon?“ ptá se.

„Co to?“

„Váš telefon. Tenhle. Už chvilku zvoní… Teda vibruje.“

Je to tak.

Můj iPhone na baru usilovně vrní. Úplně jsem na něj zapomněl. Možná mi volá mé rande naslepo. Třeba mi chce říct o problému s dopravou nebo v podzemce, o nájezdu kobylek, útoku zombie nebo nějaký jiný polízanici. Ale to je nesmysl, protože ani nemá moje číslo. Zírám na svůj prasklý a orosený displej. Mobil naposledy zabzučí a objeví se hláška Zmeškaný hovor.

„Kruci.“

Žena, co jednoho dne svého naivního, nic netušícího chudáka v saku určitě zničí, vypadá zaujatě.

„Moje matka,“ říkám, jako by to všechno vysvětlovalo.

Je něco málo po jedenácté večer, na newyorské poměry brzo, takže na ulicích je hodně rušno.

Pořád ještě jsem si na tohle město nezvykl. Na ty davy, neustálý hluk a divný životní rytmus. Nevím, k čemu přesně bych ho přirovnal, ale určitě se tu necítím jako doma – spíš jak na pořádně předraženém letním táboře pro infantilní dospělé. Chci přejít ulici a málem mě srazí skupinka patřičně vysportovaných, šlachovitých cyklistů.

„Koukej na cestu, brácho!“ křičí na mě jeden z nich. Rychle se vracím na chodník a barevné elastické oblečky mizí v dálce.

Telefon mi oznamuje, že mi přišla hlasová zpráva. Nepotřebuju ji slyšet. Vím, proč máma volá, což je taky důvod, proč si dávám na čas, než jí zavolám zpět. Opřu se o sloup a chvilku pozoruju okolní ruch. Na protější straně ulice jde několik holek. Všechny jsou ve večerním, mají vysoký štekle a se smíchem míří ke vstupu do podzemky. Ten jejich optimismus jim fakt závidím.

Když konečně na displeji zmáčknu Nancy, slyším, jak mi v uchu zní přes půl země moje jméno. „Andy.“

„Ahoj, mami.“

Něco mi říká, ale pak se odmlčí. „Kde to jsi? Je tam hrozný hluk.“

„Jsem venku. Takhle to zní, když jdeš v New Yorku po ulici.“ Stojím naproti baru, odkud jsem před chvilkou vyšel. Mezitím dovnitř vešlo pár dalších lidí.

„Jde o dědečka,“ říká máma. „Je nejvyšší čas, abys přijel.“

Člověk někdy váhá, i když ví, že nemá jinou možnost. Chvilku mlčím.

„Jsi tam ještě?“ ptá se máma. „Slyšíš mě, Andy?“

„A vědí to jistě? Myslím jako, jestli pro něj už vážně nemůžou nic udělat.“

„Vědí. Už mu nedokážou pomoct. Takhle to prostě nefunguje. A ty to víš.“

„Aha.“ Děda je na tom špatně už tak dlouho, že mi chvilku trvá, než si vybavím, kdy byl naposledy úplně zdravý.

„Ptal se na tebe. Slíbila jsem mu, že přijedeš. Chvilku je to lepší, chvilku horší, ale chce, abys přijel. Už jsem všechno zařídila. Letí ti to zítra deset minut před polednem z LaGuardie. Podrobnosti ti pošlu textovkou. Máš to s přestupem v Chicagu. Podle toho, jak zníš, je asi dobře, že jsem to nekoupila na osmou.“

„Jsem v pohodě, mami.“

„Když to říkáš. Každopádně bratr tě vyzvedne. Ví všechno, co je potřeba.“

„Já vážně nevím, mami,“ říkám váhavě.

„Jak to myslíš, že nevíš? Co bys chtěl vědět? Všechno máš zařízené. Stačí dojet na letiště.“

„Nevím, jestli už jsem připravený na návrat.“

Mou matku jen tak něčím nezaskočíte. Patří k typu lidí, co se nezdržují emocemi a neberou zajatce. Dlouze se nadechla, jako by se připravovala k boji. „Dobře mě poslouchej, Andrew. Tvůj dědeček umírá. Můj otec umírá a chce tě naposledy vidět. Už nejsi žádný teenager. Je ti jednatřicet. Takže sedneš na letadlo a vrátíš se do Omahy. Rozuměl jsi mi?“

Už zase si připadám jako bezmocnej kluk – vyzáblej puberťák s uhrovitou pletí a obřím ohryzkem. „Ještě to promyslím.“

„Ještě to promyslíš? Letadlo ti letí za… dvanáct hodin. Není co promýšlet.“

„Já jen… Já ti zavolám, jo?“

„Ale nechtěj vědět, co se stane, Andy, jestli nebudeš včas −“

Zasouvám telefon do zadní kapsy a hrozně si přeju, abych řekl ahoj. Neměl bych tak hrozný pocit, že jsem matce zavěsil. Vybavuju si, jak jsme se s dědou smáli. Bylo to před lety, o prázdninách na Díkuvzdání. Seděli jsme s bratrem v pyžamu ve sklepě a koukali na Austina Powerse. „Co je to za pitomost?“ zeptal se děda a s hrnkem kávy se posadil mezi nás na pohovku. „No páni, to je jako vážně Robert Wagner?“ Za pár minut se chechtal jako malej kluk. Smáli jsme se všichni, ale on si navíc polil kávou kalhoty, což nás samozřejmě pobavilo.

Znovu opouštím chodník a vstupuju do silnice. Mířím k svému bytu. Koutkem oka vidím nějakou skvrnu. Je rozmazaná a tichá – a v dalším okamžiku je u mě. Následuje další záblesk reflexní lycry, vidím kostnaté ruce a nohy, klouzající kolo a cítím náraz. Sakra chlape! Tentokrát končím na zemi.

Table of Contents

1

2