.

Vše, co napíšu, věnuji své matce

Čím víc jsem pracovala s věcmi, učila se jejich jména a účel, tím radostněji a sebevědoměji rostl můj pocit sounáležitosti se zbytkem světa.

– Helen Kellerová

Lab Girl

Copyright © A. Hope Jahren, 2016

Translation © Věra Kovářová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-200-3

ISBN mobi 978-80-7565-201-0

Prolog

Lidé milují oceán. Vždycky se mě někdo zeptá, proč nestuduji oceán, vždyť konec konců bydlím na Havaji. Odpovídám jim, že oceán je pro mě opuštěný, prázdný prostor. Na souši je šestsetkrát víc života než v moři, a většinu z něj tvoří rostliny. Průměrná mořská rostlina sestává z jediné buňky, jež žije asi dvacet dní. Průměrná suchozemská rostlina je dvoutunový strom žijící přes sto let. Poměr hmotnosti rostlin a zvířat v oceánu se blíží čtyřem, zatímco na souši se blíží tisíci. Množství rostlin je šokující – jen v chráněných lesích na západě Spojených států žije osmdesát miliard stromů. Poměr stromů vůči lidem v USA vysoko přesahuje dvě stě. Lidé žijí mezi rostlinami, ale obvykle je vůbec nevidí. Od chvíle, kdy jsem objevila tato čísla, už sotva vidím něco jiného.

A tak vás prosím, abyste se teď kvůli mně podívali z okna.

Co vidíte? Pravděpodobně věci, které vytvořil člověk. Což znamená další lidi, auta, budovy a chodníky. Pouze po pár letech plánování, konstruování, těžení, kování, kopání, svařování, kladení cihel, rámování oken, tmelení, rozvádění trubek a drátů a natírání jsou lidé schopni vytvořit mrakodrap, jenž vrhá třísetmetrový stín. Opravdu působivé.

A teď se podívejte znovu.

Viděli jste něco zeleného? Pokud ano, zahlédli jste jednu z mála věcí na zemi, které lidé vytvořit nedokážou. To, co jste spatřili, bylo navrženo před víc než čtyřmi sty miliony let poblíž rovníku. Možná jste měli štěstí a viděli strom. Ten se zrodil před zhruba třemi sty miliony let. Těžení atmosféry, kladení buněk, tmelení voskem, rozvody trubek a pigmentace zabraly maximálně pár měsíců a nedaly vzniknout ničemu více ani méně dokonalému, než je list. Na jednom stromě je asi tolik listů, jako je vlasů na vaší hlavě. Opravdu působivé.

A teď soustřeďte svůj pohled na jediný list.

Lidé ho neumějí vytvořit, ale dokážou ho zničit. Za uplynulých deset let jsme vykáceli přes padesát miliard stromů. Lesy kdysi pokrývaly celou jednu třetinu zemské souše. A my každý rok vykácíme asi jedno procento této plochy, na níž už les nikdy nevyroste. To představuje prostor zhruba o rozloze Francie. Po celá desetiletí tak z povrchu země mizí Francie za Francií plná stromů. Každičký den odtrhneme od zdroje výživy víc než tři biliony listů. A zdá se, že to nikomu nevadí. Ale mělo by. Mělo by nás to zajímat ze stejného prostého důvodu jako vždy: protože zemřel někdo, kdo zemřít nemusel.

Někdo zemřel?

Možná se mi podaří vás přesvědčit. Vidím strašnou spoustu listů. Dívám se na ně a ptám se. Začínám barvou. Jaký odstín zelené? Je vršek jiný než spodek? Je střed jiný než okraje? A jaké má okraje? Hladké? Vroubkované? Jak je list hydratovaný? Je zvadlý? Vrásčitý? Svěží? Jaký úhel svírají list a stonek? Jak je velký? Větší než moje ruka? Menší než nehet? Je jedlý? Je jedovatý? Kolik se mu dostává slunce? Jak často na něj prší? Je zdravý? Nemocný? Důležitý? Nepodstatný? Živý? Proč?

A teď se ptejte vy na váš list.

A víte co? Teď jste se stali vědci. Lidé tvrdí, že abyste mohli být vědcem, musíte umět matematiku, fyziku nebo chemii. To se ale mýlí. To je, jako kdyby říkali, že abyste mohli být ženou v domácnosti, musíte umět plést, nebo že musíte umět latinsky, abyste mohli studovat Bibli. Samozřejmě, že je to užitečné, ale na to bude čas později. Nejdřív přichází otázka, a u té už jste. Vůbec to není tak komplikované, jak si lidé namlouvají.

A tak vám, mezi námi vědci, povím několik příběhů.

Část první

KOŘENY A LISTY

1

Na světě není nic dokonalejšího než logaritmické pravítko. Leštěný hliník chladí na rtech, a podržíte-li ho proti světlu, uvidíte na každém jeho rohu ten nejdokonalejší pravý úhel. Když ho nakloníte na stranu, elegantně se promění ve výstřední rapír, jenž se dá v tichosti zase zasunout. I malá holčička dokáže mávat logaritmickým pravítkem, s jezdcem sloužícím jako rukojeť. Tato hra se mi v paměti smísila s příběhy, které mi od dětství vyprávěli, a tak si už navždy budu představovat utrápeného Abraháma, jak se právě chystá obětovat bezmocného malého Izáka a mává přitom zdviženým a hrozivým logaritmickým pravítkem.

Vyrostla jsem v tátově laboratoři a hrála si pod pracovními pulty, dokud jsem nebyla dost stará na to, abych si hrála na nich. Otec v té laboratoři odučil celých čtyřicet dva let základů fyziky a věd o Zemi, usazený na místní vysoké škole hluboko na minnesotském venkově. Svou laboratoř miloval a já i mí bratři jsme ji milovali také.

Zdi sestávaly ze škvárobetonových tvárnic pokrytých tlustou vrstvou pololesklé krémové barvy, pod níž jste však dokázali prsty nahmatat strukturu betonu, pokud jste zavřeli oči a soustředili se. Pamatuji si, jak jsem zjistila, že černé gumové obklady musí být nalepené, jelikož jsem nikde neobjevila díry po hřebících, když jsem měřila jejich délku žlutým zeměměřickým pásmem, jež se dalo rozvinout až do délky třiceti metrů. Ke každému z dlouhých pracovních pultů se vešla skupinka pěti studentů sedících vedle sebe. Černé pracovní desky chladily jako náhrobní kámen a byly vyrobeny z něčeho stejně trvanlivého, z něčeho, co nepopálí kyselina a kladivo nerozbije (to ale nezkoušej). Lavice byly dost pevné na to, aby člověk mohl stát i na krajíčku, a nedaly se poškrábat ani kamenem (to ale nezkoušej).

Naproti lavicím byly rovnoměrně rozmístěny stojany s neuvěřitelně naleštěnými tryskami s kohouty, které se daly otočit o devadesát stupňů jen vší silou, a když se vám to podařilo, ten s nápisem „plyn“ nedělal nic, protože nebyl připojený, ale ten s nápisem „vzduch“ fičel tak radostným proudem, že se vám skoro chtělo dát před něj pusu (to ale nezkoušej). Celý prostor byl vzdušný, otevřený a čistý, ale každá zásuvka obsahovala fascinující sbírku magnetů, drátu, skla a kovu, a všechno to bylo k něčemu dobré, jen člověk musel přijít na to, k čemu. Ve skříni u dveří ležela indikátorová páska na zkoušení pH, která byla jako kouzelnický trik, jen lepší, protože namísto toho, aby záhadu jen předvedla, ji taky hned vyřešila. Člověk mohl sledovat měnící se barvu a tím poznat v koupelně rozdíl mezi slinami, kapkou vody, limonádou nebo močí, ale ne krví, protože není průhledná (takže to nezkoušej). Nešlo o hračky pro děti, byly to vážné věci pro dospělé, ale vy jste byli zvláštní dítě, protože váš táta měl ten obří svazek klíčů, takže jste si se vším tím vybavením mohli hrát, kdykoli jste tam s ním šli, protože nikdy, ale nikdy neřekl ne, když jste ho poprosili, aby to všechno vytáhl.

V mých vzpomínkách jsme táta a já za těch tmavých zimních večerů celou budovu s laboratořemi vlastnili, procházeli jsme se jí jako král a jeho následník, příliš zaměstnaní svým zámkem, než aby se starali o mrazivé vévodství okolo. Zatímco otec se připravoval na hodiny na další den, já jsem se zpětně propracovávala každým předpřipraveným pokusem a ukázkou, abychom se ujistili, že studenti snadno dojdou k úspěchu, ke kterému jsou předurčeni. Pečlivě jsme prohlíželi vybavení a opravovali, co bylo rozbité, a otec mě naučil, jak věci preventivně rozebírat a pozorovat, jak fungují, abych je dokázala zase dát do pořádku, až nastane nevyhnutelná chvíle, kdy se pokazí. Naučil mě, že není hanba něco rozbít, jen neumět to zase opravit.

V osm hodin jsme se pak vydávali na cestu domů, abych byla v devět v posteli. Nejdřív jsme se zastavili v tátově maličké kanceláři bez oken. Postrádala jakoukoli výzdobu kromě stojánku na tužky, který jsem pro něj vyrobila z keramiky. Vzali jsme si kabáty, čepice, šály a další věci, které pro mě matka napletla, protože sama v dětství žádné pořádné neměla. Zatímco jsem se snažila obout pevné boty na dva páry ponožek, mísila se vůně vlhké vlny s vůní dřevěných hoblin, protože otec mezitím ořezával všechny tužky, které jsme ztupili. Pak si rychle zapnul svůj velký svrchník, natáhl si jelenicové rukavice a řekl mi, abych si zkontrolovala, jestli mi čepice úplně zakrývá obě uši.

Budovu jsme vždycky opouštěli jako poslední, a tak jsme procházeli chodbami dvakrát. Poprvé abychom se přesvědčili, že jsou všechny východy zamčené, a podruhé pak otec po jednom zhasínal všechna světla a já jsem vždycky pár kroků za ním utíkala před nastávající temnotou. U zadního vchodu mě pak otec nechal se natáhnout, zmáčknout poslední sadu vypínačů a vyšli jsme ven. Zavřel za námi dveře a pak se dvakrát ujistil, že západka opravdu drží.

Když jsme se takto zapečetili venku, zůstali jsme stát na odpočívadle schodiště, pohlédli skrz mrazivou oblohu do smrtícího chladu vesmíru a sledovali světlo vyslané k nám před lety z nepředstavitelně žhnoucích plamenů, které stále plály na druhém konci naší galaxie. Neznala jsem žádná jména, jimiž lidé pojmenovávají souhvězdí nad mou hlavou, a nikdy jsem se na ně nezeptala, ačkoli jsem si jistá, že je otec všechny znal i s jejich příběhy. Už jsme si zvykli absolvovat tříkilometrovou cestu domů mlčky. Tichá sounáležitost je pro skandinávské rodiny přirozená a pravděpodobně jim jde úplně nejlíp.

Vysoká škola, kde můj otec pracoval, se nacházela na západním konci našeho malého města, které od odpočívadla pro kamiony na jedné straně k odpočívadlu pro kamiony na druhé straně měřilo asi šest a půl kilometru. Spolu se třemi staršími bratry a rodiči jsem žila ve velkém cihlovém domě jižně od hlavní ulice, čtyři bloky západně od domu, kde ve dvacátých letech vyrostl můj otec, osm bloků východně od místa, kde ve třicátých letech vyrostla má matka, sto šedesát jedna kilometrů jižně od Minneapolisu a osm kilometrů severně od hranice s Iowou.

Cesta městem nás vedla kolem kliniky, kde mi tentýž doktor, který mě porodil, občas udělal výtěr z krku, aby vyloučil streptokokovou infekci, kolem vodárenské věže v bleděmodré barvě zubní pasty, jež představovala nejvyšší budovu ve městě, kolem střední školy, na níž učili lidé, které kdysi učil můj táta.

Když jsme prošli pod okapovými žlaby presbyteriánského kostela, kde měl otec s matkou v roce 1949 na pikniku nedělní školy první schůzku, kde se roku 1953 vzali, kde mě roku 1969 pokřtili a kde naše rodina trávila bez výjimky každé nedělní dopoledne, táta mě vždycky zvedl, abych si mohla ulomit rampouch. Cestou jsem pak do něj kopala jako do hokejového puku, a když se zhruba každých deset kroků odrazil od udusaných a na kost zmrzlých závějí, pěkně zazvonil.

Pokračovali jsme po ručně odházených chodnících kolem důkladně izolovaných domů chránících před zimou rodiny nepochybně stejně tiché, jako byla ta naše. Znali jsme prakticky všechny, kteří v těch domech tehdy bydleli. Od kolébky až k maturitě jsem vyrůstala se syny a dcerami dívek a chlapců, s nimiž si hrávali táta a máma, když byli malí. Nikdo z nás si nevzpomínal, že bychom se někdy neznali, ačkoli nám po generace vštěpovaná mlčenlivost bránila dozvědět se jeden o druhém něco víc. Až v sedmnácti letech, když jsem odešla na vysokou školu, jsem zjistila, že svět obývají převážně cizí lidé.

Jakmile jsem z druhého konce města uslyšela unavené vzdychání ocelového monstra, věděla jsem, že je osm dvacet tři a z továrny jako každý večer vyjíždí vlak. Slyšela jsem, jak velké železné brzdy škubly a pak povolily, jak se řetěz prázdných cisteren pomalu rozjel směrem na sever k Saint Paulu, kde se každá z nich naplní sto čtrnácti kubíky solného roztoku. Ráno jsme pak slyšívali, jak se vlak vrací, a vyčerpané monstrum zase a znovu vzdychalo, když jeho náklad přečerpávali do bezedného zásobníku, jenž byl pro továrnu nepřetržitě vyrábějící slaninu naprosto nezbytný.

Železniční trať vedla ze severu na jih a oddělila tak jeden kout našeho městečka, v němž dodnes stojí snad nejmajestátnější jatky na Středozápadě. Jejich bourací linky zpracují každičký den přes dvacet tisíc kusů dobytka.

Naše rodina byla jednou z mála, které továrna nezaměstnávala, nicméně z širšího příbuzenstva tam pracovalo hodně lidí. Mí praprarodiče, stejně jako prakticky všichni ve městě, přišli do Minnesoty jako součást velké přistěhovalecké vlny z Norska okolo roku 1880. A stejně jako všichni ostatní ve městě, ani já jsem se toho o svých předcích nikdy o moc víc nedozvěděla. Předpokládala jsem, že se nepřestěhovali na nejstudenější místo na Zemi a nebourali tam prasata jen proto, že by se jim v Evropě dařilo báječně, ale nikdy mě nenapadlo se na jejich příběh zeptat.

Babičky jsem nepoznala, obě umřely dřív, než jsem se narodila. Pamatuji si ale dědečky, kteří zemřeli, když mi byly čtyři a sedm. Nevybavuji si ale, že by kdy mluvili přímo se mnou. Můj otec byl jedináček, ale myslím, že máma měla víc než deset sourozenců, z nichž jsem mnohé nikdy neviděla. Návštěvy strýčků a tetiček od sebe oddělovaly celé roky, ačkoli někteří žili ve stejném městě jako my. Ani jsem si moc nevšimla, jak mí tři starší bratři vyrostli a po jednom odcházeli z domu, neboť často uplynulo i několik dní, než jsme našli něco, co jsme si chtěli říct.

Ohromná citová vzdálenost mezi jednotlivými členy skandinávské rodiny se ustanovuje velmi záhy a denně se upevňuje. Dokážete si to představit, vyrůstat v kultuře, kde se nemůžete druhého zeptat na nic osobního? Kde se otázka „Jak se máš?“ považuje za natolik osobní, že na ni dotázaný není povinen odpovědět? Kde vás učí, že máte vždycky počkat, až druhý přijde se svým problémem sám, a zároveň vám vštěpují, abyste za ostatními se svými problémy nechodili? Nejspíš jde o schopnost přežít pocházející ze starých vikingských dob, kde dlouhé ticho působilo jako prevence zbytečných vražd v období nekonečných mrazivých zim, kdy v obydlích bylo těsno a zásoby jídla se tenčily.

Když jsem byla malá, předpokládala jsem, že stejně jako my žije celý svět, a tak mě poněkud zmátlo, že jakmile jsem se přestěhovala do jiného státu, seznámila jsem se s lidmi, kteří si nenuceně prokazovali vřelou a přirozenou náklonnost, po které jsem tak dlouho bažila. Tehdy jsem se musela naučit žít ve světě, kde když spolu lidé nemluví, je to proto, že se neznají, a ne proto, že se znají.

Ve chvíli, kdy jsme s otcem přešli Čtvrtou ulici (neboli Kenwood Avenue, jak jí říkal; zapamatoval si jména ulic jako chlapec ve dvacátých letech, dlouho předtím, než je očíslovali, a nový systém nikdy nepřijal), jsme už viděli vstupní dveře našeho domu. Moje máma jako holčička snila o tom, že v něm jednou bude bydlet, a rodiče po svatbě šetřili osmnáct let, aby si ho mohli koupit. Šla jsem svižně, protože udržet krok s tátou vždycky stálo úsilí, přesto jsem měla prsty promrzlé tak, že jsem věděla, že mě budou bolet, až se zahřejí. Jakmile teplota klesne dostatečně hluboko pod nulu, neudrží vás v teple ani ty nejtlustší rukavice na světě – a já jsem měla radost, že je naše cesta téměř u konce. Otec otočil masivní železnou kulovou klikou a otevřel dubové vstupní dveře. Vešli jsme do domu, kde panoval chlad jiného druhu.

V předsíni jsem se posadila, s námahou stáhla boty a postupně shazovala kabát a svetry. Otec naše oblečení pověsil do vytápěné šatny a já jsem věděla, že na mě bude čekat suché a teplé, až bude zítra ráno čas vyrazit pěšky do školy. Slyšela jsem, jak máma v kuchyni vyndává nádobí z myčky. Příborové nože o sebe zacinkaly, jak je vhodila do zásuvky na příbory a pak ji s bouchnutím zavřela. Byla pořád naštvaná a já jsem se nikdy nedopátrala proč. Se sebestředností vlastní většině dětí jsem byla přesvědčená, že to musí být kvůli něčemu, co jsem řekla nebo udělala já. Příště, slibovala jsem si, si dám větší pozor na pusu.

Šla jsem nahoru, převlékla se do flanelového pyžama a uložila jsem se do postele. Můj pokoj měl okna na jih směrem k zamrzlému rybníku, kde jsem celé soboty trávila bruslením, pokud se dostatečně oteplilo. Vlněný koberec měl tmavě modrou barvu a zdi byly vytapetovány ladícími damaškovými tapetami. Pokoj byl původně navržen pro dvojčata, se dvěma vestavěnými stoly, dvěma toaletními stolky a tak dále. Za nocí, kdy jsem nemohla spát, jsem sedávala na lavici u okna, prstem objížděla nadýchané ledové květy na skle a snažila se nedívat na prázdné místo u druhého okna, kde měla sedět moje sestra.

Fakt, že si z dětství pamatuji takovou spoustu tmy a zimy, zase tak moc nepřekvapí, když uvážíme, že jsem vyrostla ve státě, kde sníh leží na zemi celých devět měsíců v roce. Zanoření a opětovné vynoření se ze zimy tvořilo základní rytmus našich životů a jako dítě jsem předpokládala, že všude lidé sledují, jak jejich letní svět umírá, a přitom nepochybují o jeho novém vzkříšení, jelikož zkoušku mrazivým ledem zažili už mnohokrát předtím.

Každý rok jsem přihlížela, jak první klopýtavé zářijové vločky postupně sílí do bílých záplav prosince, pak zkamení do hluboké, ledové prázdnoty února, aby nakonec zmizely do jednolité tekuté plochy v bodající dubnové plískanici. Kostýmy na Halloween i na Velikonoce nám šili tak, abychom je mohli nosit na kombinézách, a vánoční čas nás zahalil do vlny, sametu a dalších vrstev vlny. Jediná letní činnost, kterou si pamatuji, byla práce na zahradě s matkou.

V Minnesotě přijde jarní obleva najednou. Jednoho dne zmrzlá půda podlehne síle slunce a houbovitá země se zavlaží zevnitř. První jarní den můžete rukou hrábnout do země a snadno oddělit velké, povolené kusy hlíny, jako by to byl až příliš křehký čokoládový dort, a sledovat růžové svíjející se žížaly, jak vylézají ven a radostně se vrhají zpět. V půdě jižní Minnesoty není ani stopa po jílu. Leží už stovky tisíc let jako tlustá černá přikrývka na pískovcovém podloží a pohyby ledovce ji pravidelně přesouvají sem a tam. Je úrodnější než hnojivem obohacená hlína pro pokojové rostliny, kterou koupíte v zahradnických potřebách. V minnesotské zahradě vyroste cokoliv a nemusíte to ani zalévat nebo hnojit, déšť a žížaly zařídí vše potřebné. Období růstu je ale krátké, takže se nesmí promarnit ani okamžik.

Matka požadovala od své zahrady dvě věci: efektivitu a produktivitu. Dávala přednost houževnaté, nenáročné zelenině, jako je mangold a rebarbora, u nichž se člověk mohl spolehnout na to, že porostou jako z vody a že se jim bude dařit tím lépe, čím častěji je budeme sklízet. Neměla ani čas, ani pochopení potřebné pro opatrování salátu nebo zaštipování rajčat. Místo toho volila ředkvičky a mrkev, jež se o sebe pod zemí postaraly samy. I květiny, které pěstovala, si vybrala pro jejich odolnost – pivoňky s poupaty o velikosti golfových míčků, které trousily okvětní plátky, když se nalévaly do květů o rozměrech hlávky zelí, kožovité lilie tygrované a tlusté, fousaté kosatce vyrážející spolehlivě ze svých cibulí jaro za jarem.

Table of Contents

Část první

1

Část druhá

Část třetí