Copyright © 2006 by Nora Roberts

Translation © Soňa Tobiášová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu VALLEY OF SILENCE

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-515-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-516-3 (mobi)

Mému vlastnímu kruhu, rodině a přátelům.

Dobré a zlé, jak víme,

roste na tomto světě společně,

téměř nerozlučně.

John Milton

Nepředpokládej,

že jsem ten, kdo jsem byl.

Shakespeare

PROLOG

V ohni se míhaly obrazy draků, démonů a válečníků. Děti je dokázaly zahlédnout, stejně jako on. Starý muž věděl, že ti nejmladší a nejstarší často vidí věci, které ostatní vidět nechtěli nebo nemohli.

Stařec už dětem stihl mnohé odvyprávět. Pověděl jim o kouzelníkovi, kterého povolala bohyně Morrigan. Hoyt McCionaoith dostal za úkol cestovat mezi světy a postavit armádu, jež by bojovala s královnou vampýrů. Hlavní bitva se pak měla odehrát o svátku Samhain, v údolí Ticha v bájné zemi Geall.

Řekl jim i o Hoytovu bratrovi, jehož před tisícem let podlá Lilith přeměnila v démona. Až po tak dlouhé době se Hoytovi podařilo s bratrem spojit, aby pak spolu s čarodějkou Glennou utvořili první články Kruhu šesti. Brzy k ní přibyli dva mladí lidé z Geallu, přicestovali branou mezi světy: Larkin, co mění podobu, a učená dcera královských rodičů Moira. Naposled se ke kruhu věrných připojila lovkyně upírů z Mac Cionaoithova rodu, Blair.

Stařec vyprávěl historky o soubojích a odvaze, o smrti a přátelství, a taky o lásce. Cit, který vzplanul mezi Hoytem a čarodějkou a pak mezi Blair a Larkinem, upevnil sílu kruhu jako to pravé kouzlo.

Ale ještě bylo co vyprávět. O vítězstvích a ztrátách, strachu a odvaze, lásce a obětech – o všem, co přichází se světlem či tmou.

Zatímco děti čekaly, starý muž uvažoval, jak nejlépe začít.

„Bylo jich tedy šest,“ promluvil a zadíval se do hořícího ohně v krbu. Dětské šuškání utichlo. „A každý se musel rozhodovat, protože když na vás závisí celé světy, musíte si často vybrat, co pomůže a co je zničí – a s každou takovou volbou přichází spousta dalších.“

„Byli moc stateční,“ ozvalo se jedno z dětí, „rozhodli se bojovat!“

Stařec se pousmál. „A taky že bojovali. Ale i tak, každý den a noc v tom čase, co jim byl určen, se museli rozhodovat nanovo. Jeden z nich, jak se pamatujete, už nebyl člověkem, ale vampýrem. A každý den i noc si uvědomoval, že je pouhým stínem ve světě, který se rozhodl chránit. A tak vampýr alespoň snil…“

1

Snil. Zdálo se mu, že je stále člověkem. Mladým, možná bláhovým, rozhodně přitažlivým. A pak se objevila ta žena neobvyklé krásy.

Byla oblečená do elegantních rudých šatů, které se do venkovské hospody nehodily; splývaly po ní jako silné víno a zdůrazňovaly její dokonalou, bílou pleť. Zpod čepečku jí uniklo několik zlatých loken. Podle chování i šperků na krku a rukou se dalo soudit, že jde o majetnou a vznešenou ženu.

Cian si pomyslel, že v přítmí hospody září jako plamen.

Nechala si na večeři prostřít v soukromé místnosti a jakmile vešla, všechen hovor utichl. Ale její nebesky modré oči začaly sledovat jeho. Jen jeho.

Když pak jeden z číšníků přišel se vzkazem, že by si s ním přála povečeřet, neváhal ani na okamžik.

Proč taky?

Muži u stolu si ho ihned začali dobírat, ale on se jen usmál a nechal je tam.

Dáma postávala v záři ohně a svíček a už oběma nalévala víno do pohárů.

„Jsem moc ráda, že jste přišel,“ pronesla, „nerada večeřím sama.“ Pak k němu přistoupila, jako by se vznášela, a podávala mu pohár. „Říkají mi Lilith.“

V jejím hlase bylo cosi exotického, připomínal horký písek a divoce kvetoucí popínavky. A tak se Cian od počátku nechal unést a svádět.

Podělili se o prosté jídlo, ale on o ně příliš nestál. Spíš hltal každé její slovo, když vyprávěla o zemích, o nichž zatím jen četl. Procházela se prý pod pyramidami za svitu měsíce, projela se po římských pahorcích, viděla starobylé chrámy v Řecku.

Sám se z Irska nikdy nedostal a obrazy, které svými slovy vytvářela, byly téměř stejně vábivé jako ona.

Napadlo ho, že je příliš mladá, aby toho tolik stihla, ale když to vyslovil, jen se pousmála.

„K čemu jsou světy,“ řekla, „když je nemůžeš využít? Já si užívám všeho dosyta, vína, jídla, cestování. To ty jsi ještě mládě, že se spokojíš s málem. Nikdy jsi netoužil poznat nové věci?“

„Myslel jsem, že až to půjde, zkusím třeba rok cestovat.“

„Jen rok?“ Zasmála se a luskla prsty. „Co je to rok? Nic, jen okamžik.“ Když se k němu naklonila, její oči připomínaly bezedné moře. „Co kdybys měl celou věčnost? Co bys dělal?“

Na odpověď nečekala, zvedla se a cestou k oknu za sebou nechala svůdnou vůni. „Ach, taková krásná noc. Hladí na kůži jako hedvábí.“ Obrátila se k němu a její oči se vyzývavě zaleskly. „Já jsem noční bytost a mám dojem, že ty taky. Takoví jako my se nejlíp projevují v noci.“

Cian vstal, a když teď k němu Lilith přicházela, ovanula ho její vůně mnohem silněji a víno mu začalo stoupat do hlavy. A spolu s vínem i něco omamného, co zatemňovalo jeho mysl jako droga.

Lilith k němu přistoupila, zaklonila hlavu a políbila ho. „A proč bychom tedy my dva měli trávit noční hodiny o samotě, že?“

Sen pokračoval v jejím kočáře, kde už jako v oparu viděl její rudé rty a plná bílá ňadra, kterých si směl nabírat plné hrsti. Smyslně se smála, když zápasil s její sukní, a pak vyzývavě roztáhla stehna.

„Silné ruce,“ prohodila, „hezká tvář. To je přesně to, co potřebuju. Posloužíš mi?“ Opět ho se smíchem kousla do ucha. „Co říkáš, hezký Ciane se silnýma rukama?“

„Aye, jistěže.“ Už nedokázal myslet na nic, než jak se do ní zaboří, a když to prudce udělal a rozhoupal kočár, zvrátila hlavu a oddala se mu.

„Ano, ano! Tvrdě, jen do toho. Ještě víc! Dostanu tě tam, kdes ještě nikdy nebyl, poznáš, cos ještě nepoznal.“

Cian se prudce pohyboval, dech se mu krátil, a když se blížil k vrcholu, žena opět zvedla hlavu.

Teď neměla modré, ale pekelně rudé oči. Cian se v hrůze pokusil odtáhnout, jenže marně, její ruce náhle obdařené nesmírnou silou ho držely na místě jako řetězy. Nohama se mu zahákla kolem pasu, a zatímco s ní marně zápasil, zaleskly se ve tmě její ostré zuby.

„Kdo jsi?!“ vykřikl. Nedokázal se ani modlit, jak silně ho ovládl strach. „Co jsi?“

Ona začala pohybovat boky a hnala ho neúprosně k vyvrcholení. Pak ho popadla za vlasy a zvrátila mu hlavu dozadu, aby odhalila krk. „Jsem velkolepá,“ řekla ještě, „a ty budeš taky.“

Vzápětí mu prohryzla hrdlo a Cian mezi šílenou bolestí a strachem vnímal už jen svůj křik. Palčivá bolest mu pronikala do krve a zasahovala do kostí. Do ní se však mísila strašidelná, nevyslovitelná slast.

Potom vyvrcholil, jako by se točil ve víru, zrazený vlastním tělem, a zároveň propadal smrti. Ještě se chvíli bránil, natahoval se ke světlu, jenomže bolest a slast ho stahovaly do propasti.

„Jen ty a já, hezký hochu, jen ty a já.“ Lilith se posadila a teď už si ho položila do klína jako dítě. Nehtem se škrábla do ňadra, až z ranky začala téct krev, která jí děsivě kapala i ze rtů. „Teď se napij. Napij se mě a budeš žít věčně.“

Ne. Nedokázal to slůvko vyslovit, ačkoliv v mysli ječel. Cítil přitom, jak z něj uniká život, ale když si jeho hlavu přitáhla k ňadru, z posledních sil se bránil.

A pak to ucítil. Její sytou, omamnou chuť a všechen ten věčný život. Přisál se jako děcko a s její krví se napil vlastní smrti.

Vampýr se probudil do tmy a absolutního ticha. Už od přeměny bylo jeho zvykem vstávat se západem slunce tišeji než vánek.

Přestože už tenhle sen dobře znal, znovu ho vyděsilo, když se viděl padat z útesu jako tehdy. Díval se na svou vystrašenou tvář, kterou v bdělém stavu nemohl vidět stovky let.

Svým osudem už se příliš netrápil. Přijímal ho, se vším, co poskytoval, a využíval ho, jak mohl. Měl k dispozici stovky let a celou dobu shromažďoval majetek, zážitky se ženami, luxus, svobodu. Co víc si muž mohl přát?

Že neměl tlukoucí srdce, byla v jeho situaci jen menší oběť. Živé srdce přece jen nakonec stárlo, sláblo, až se zastavilo docela.

Kolik lidí už viděl odcházet a umírat za devět set let své existence? To by nespočítal. A třebaže nemohl vidět svou tvář v zrcadle, věděl, že je téměř stejná jako tu noc, co ho Lilith proměnila. Tělo měl stále silné, kůži pevnou a bez vrásek, zrak jako rys. Dobře věděl, že jeho vlasy nikdy nezešediví a kůže nepovisne.

Snad jen občas, ve tmě a v soukromí, použil prsty, aby si prohlédl svou tvář. Výrazné lícní kosti, mírný zářez na bradě, hluboko posazené oči, o nichž věděl, že jsou modré, ostrý nos a hezky tvarované rty. Všechno jako dřív, stále stejné. I tak si to někdy dotykem rád připomněl.

Vstal potmě. Protáhl si svalnaté, štíhlé tělo a odhodil černé vlasy z tváře. Narodil se jako Cian MacCionaoith a od té doby přijal i různá jiná jména, ale teď se opět vrátil k původnímu, vlastně i díky bratrovi, protože Hoyt by mu nikdy jinak neřekl. A protože válka, do níž se rozhodl zapojit, mohla jeho existenci ukončit, považoval za správné vrátit se k rodnému jménu.

Samozřejmě že by raději přežil. Podle jeho názoru považovali smrtelné nebezpečí za dobrodružství jen blázni nebo velmi mladí lidé. Ale pokud byl jeho osud skončit v tuto dobu na tomto místě, půjde alespoň s jistou grácií. A pokud v kterémkoli ze světů existovala nějaká spravedlnost, vezme Lilith do pekla s sebou.

Nechal zhasnuto, protože měl zrak stejně ostrý jako ostatní smysly, a přešel ke skříňce, kde skladoval sáčky s krví, dovezené z Irska. Bohové se totiž jaksi uvolili nechat vampýra a krev projít portálem v kamenném kruhu do jiného světa.

Šlo ovšem o prasečí krev. Cian se už staletí lidskou neživil. Osobní volba, pousmál se, když otevřel sáček a nalil krev do poháru. A taky otázka vůle a dobrých mravů. S lidmi musel žít, obchodovat a občas s nimi i spal, a tak se zdálo nezdvořilé je přitom i rdousit.

Životní styl, jaký si vybral, ho navíc udržel mimo jakékoli podezření, než kdyby musel každou noc odpravit nějakou lidskou dušičku. Honba za živým masem byla sice vzrušující a s chutí čerstvé krve se nedalo nic srovnat, ale jinak to byla z podstaty věci dost špinavá záležitost.

Zvykl se tedy na mnohem méně výraznou chuť prasečí krve a na pohodlí, že ji měl kdykoli po ruce, pokud dostal hlad, a nemusel se za ní honit po nocích.

Teď ji pil asi jako lidé ranní kávu, ze zvyku i pro rychlé povzbuzení. Se svíčkami nebo zatápěním v krbu se při mytí neobtěžoval.

Z ubytování v Geallu nebyl právě nadšený. Přestože šlo o královský hrad, cítil se v tom středověkém prostředí stejně nesvůj jako Glenna nebo Blair.

Tuhle dobu už si jednou prožil a docela to stačilo. Teď dával přednost pohodlí moderní doby, bytům s koupelnami, elektřinou a čínské kuchyni s donáškou domů.

Když se oblékl, vyrazil do stájí, kde měl svého koně.

Bylo tam stále rušno. Sluhové a strážní pracující na geallském zámku mu raději šli z cesty a odvraceli oči. Někteří se dokonce tajně pokřižovali. Ale to Cianovi nevadilo.

Všichni už věděli, kdo je, protože jim učená gladiátorka Moira v ringu ukázala, co noční netvor jako on dokáže a jak musí být zabit.

Byla to dobrá strategie, když ho Moira požádala, aby spolu s Larkinem a Blair odchytil ty dva vampýry, co zabili její matku – královnu Geallu. Moira věděla, jak je důležité dostat je živé, a předvést lidem, co je to za netvory. Pak jednoho z nich v souboji zlikvidovala a prokázala schopnosti bojovnice a vůdkyně.

Za několik týdnů měla vést svoji zem do války s upíry. A vzhledem k tomu, že Geall žil v míru celá staletí, bude nesmírně obtížné udělat ze všech farmářů, obchodníků, dvorních dam a nejistých rádců vojáky.

Cian si nebyl jistý, zda Moira takový úkol zvládne, i když byla velmi statečná. A neuvěřitelně inteligentní, uvažoval cestou přes nádvoří ke stáji. Za poslední dva měsíce se taky nesmírně zlepšila v bojových uměních. Mimoto ji od malička také učili jak být správným vládcem a diplomatem a měla otevřenou mysl.

Během míru by své malebné zemi jistě uměla dobře vládnout. Jenže za války se panovník stával i hlavním velitelem.

Kdyby v tom měl nějaké slovo Cian, nechal by takový úkol raději na jejím strýci Riddockovi. Ale tak nebyly karty rozdány.

Uslyšel ji dřív, než ji uviděl, a ještě předtím vycítil. Málem se otočil a odešel, protože ho naštvalo, že právě narazil na ženu, na niž myslel.

Bohužel na ni myslel až příliš často.

Vyhýbat se jí nemohl, na to byli v tomhle boji příliš spojení. Vyklouznout v téhle chvíli by sice dokázal, ale považoval by se za zbabělce. Hrdost mu jako vždy zabránila jít snazší cestou.

Koně mu ustájili až v zadním stání, co nejdál od ostatních. Cian pochopil, že se štolbové a podkoní zdráhají ošetřovat démonova koně, a věděl, že se o bujného Vlada stará hlavně Hoyt a Larkin.

Teď se zdálo, že koně rozmazluje také Moira. Přinesla mrkev a jednu si položila na rameno a snažila se na ni Vlada nalákat.

„Já vím, že ji chceš,“ šeptala, „je slaďoučká. Musíš si ji prostě jen vzít.“

To samé si Cian pomyslel i o téhle ženě.

Měla na sobě jemně modré šaty s krajkou na živůtku, takže bylo jasné, že trénink pro ten den už skončila. Přesto se na princeznu oblékala skromně. Na krku nosila stříbrný křížek, jeden z devíti, co stvořili kouzlem Hoyt s Glennou. Měla rozpuštěné vlasy, které v lesklých hnědých vlnách sahaly až k pasu, a na hlavě úzkou korunku, odznak svého úřadu.

Nebyla krásná, což si opět připomenul, a uvědomil si, že si to připomíná nějak příliš často. Spíš hezoučká. Drobná, štíhlá, s tváří jemných rysů. Ale ty oči. Zabíraly velkou část jejího obličeje a měly šedou barvu holubích pírek, když tiše pozorovala svět, nebo pekelného dýmu, pokud se rozčílila.

Cian si za dlouhá staletí užil krasavic dosyta, jako by to udělal každý chlap s trochou vkusu a zkušenosti. I když Moira nebyla krásná, přesto ji nedokázal, ať se snažil sebevíc, vytěsnit z mysli.

Věděl, že by ji mohl mít, kdyby ji začal svádět. Byla velmi mladá, nevinná, zvědavá, a proto snadno ovlivnitelná. A tak by udělal líp, kdyby si pro zábavu, společnost a uvolnění zašel raději za některou z jejích dvorních dam.

Nevinných dívek si totiž taky kdysi užil dost, stejně jako lidské krve.

Jeho kůň měl očividně slabší vůli. Trvalo jen chvilku, než sklonil hlavu a poslušně si mrkev z Moiřina ramene vzal.

Moira se zasmála a pohladila ho po hlavě. „Tak vidíš, ani to nebolelo, co? Už jsme kamarádi. A já vím, že jsi tu někdy osamělý. Kdo taky není?“

Vzala do ruky další mrkev, ale to už Cian vystoupil ze stínu. „Takhle z něj uděláš štěně. Co to pak bude za válečného koně, až přijde Samhain?“

Moira ihned ztuhla a napřímila se. Když se k němu ale otočila, měla opět vážný výraz. „Snad ti to doopravdy nevadí, že ne? Malá pochoutka mu občas udělá dobře.“

„Komu ne?“ zašeptal Cian.

Jen mírný ruměnec v její tváři prozradil, že ho zaslechla. „Dnešní trénink probíhal velmi dobře. Už sem přicházejí lidé z celého Geallu. Dobrovolníků ochotných bojovat je už tolik, že jsme se rozhodli zřídit druhý výcvikový tábor na pozemku mého strýce. Bude ho řídit Tynan a Niall.“

„A co ubytování?“

„Aye, s tím je trochu potíž. Vezmeme jich sem, kolik se vejde, a do strýcova domu taky. U nich je i hostinec a okolní farmy už vzaly pod střechu své přátele a známé. O všechny se nějak postaráme.“

Pohrávala si s křížkem na krku, ne pro ochranu, že by se Ciana bála, spíš z nervozity. „Bude je potřeba taky všechny nakrmit, protože většinou nechali doma nesklizenou úrodu a dobytek, ale to zvládneme. Ty jsi už jedl?“

Ihned se zarděla víc, když si uvědomila, co právě řekla. „Myslela jsem tím, že v salonu za chvíli prostřou k večeři, kdybys…“

„Vím, jak jsi to myslela,“ přerušil ji. „A ne. Chtěl jsem se postarat o koně, ale ten už je myslím nakrmený.“ Vlad jako na povel hodil hlavu a šťouchl Moiru do ramene. „A rozmazlený,“ dodal Cian.

Svraštila obočí jako vždy, když se zlobila nebo přemýšlela. „Vždyť je to jen trocha mrkve. Ta je pro ně dobrá.“

„Ale když mluvíme o jídle, příští týden budu potřebovat novou krev. Až budete zabíjet další prase, bylo by dobré na to myslet.“

„Jistě.“

„Ty jsi ale zocelená.“

Moira se mírně naježila. „Ty si z prasete bereš, co potřebuješ, já zas nepohrdnu kouskem slaniny, nebo ne?“ Strčila mu do ruky poslední mrkev a chtěla odejít.

Pak se zarazila. „Nevím, proč mě vždycky tak snadno rozčílíš, a jestli to děláš schválně. Ne,“ zvedla ruku, „nechci slyšet odpověď. Ale ráda bych s tebou mluvila ještě o něčem jiném, jestli máš pár minut.“

Ne, vyhýbat se jí není možné, připomněl si Cian znovu. „Chvilku bych měl.“

Moira se rozhlédla po stáji. Nejen koně tu měli uši. „Nešel by ses raději projít? Tohle je soukromé.“

Pokrčil rameny, dal koni poslední mrkev a vyšel s Moirou ze stájí. „Nějaké státní tajemství, Vaše Veličenstvo?“

„Proč si ze mě musíš pořád utahovat?“

„To jsem vůbec nechtěl. Jsi dnes večer nějak podrážděná, ne?“

„Možná.“ Odhodila dozadu pramen vlasů, který jí přepadl přes rameno. „Asi to dělají starosti. Bitva se rychle blíží, proviant a prádlo pro nové vojáky a spousta dalšího zařizování…“

„Předej část úkolů jiným.“

„To dělám. Ale i to zabere dost času, hlavně najít ty správné lidi, kteří se pro danou věc nejlíp hodí. Jenže o tom jsem s tebou mluvit nechtěla.“

„Posaď se.“

„Cože?“

„Sedni si.“ Vzal ji za ruku, ignoroval její ztuhlost a stáhl ji vedle sebe na lavičku. „Když už nedokážeš vypnout ani na chvíli mozek, ulev aspoň nohám.“

„Už ani nevím, kdy jsem měla hodinku volna jen pro sebe,“ povzdechla si Moira. „Vlastně ano. Naposled v Irsku, ve tvém domě. Moc mi chybějí chvíle ticha u knih.“

„To je ale potřeba. Dopřej si občas hodinku volna, jinak vyhoříš, a nebudeš nic platná ani sobě, ani ostatním.“

„Mám teď bohužel tolik práce, až mě z toho bolí ruce.“ Zadívala se na ně, položené v klíně, a znovu si povzdechla. „Ale už zase odbíhám. Jak to říká Blair? Kecy, kecy, kecy.“

To Ciana upřímně rozesmálo a Moira se k němu s úsměvem otočila.

„Myslím, že královnu jako ty Geall ještě neměl.“

Přestala se usmívat. „Tak to budeš mít pravdu. Už zítra se to totiž ukáže. Hned za prvního světla jdeme ke kameni.“

„Ach tak.“

„Pokud z něj vytáhnu meč, jako kdysi moje matka, nebo její otec a všichni ostatní králové před ní, Geall dostane takovouhle panovnici.“ Zadívala se přes keře směrem k bráně. „Geall asi nemá na vybranou. Ale já taky ne.“

„A přála by sis snad něco jiného?“

„Nevím, co bych si přála, a radši takhle ani neuvažuju. Chci to jenom mít za sebou. Pak budu prostě dělat, co je potřeba. Jen tohle jsem ti chtěla říct.“ Opět se na něj zadívala. „Doufala jsem, že najdeme způsob, jak to provést v noci.“

Zase má vážné, něžné oči, napadlo Ciana. „Takové ceremonie jsou teď mimo hradby zámku v noci moc nebezpečné.“

„To vím. A může tam přijít každý, kdo bude chtít. Kromě tebe,“ dodala. „Což mi je líto. Protože mám dojem, že náš kruh, naše šestice, by měla být při takové příležitosti pohromadě.“

Znovu se dotkla svého křížku. „Geall sice není tvoje země, to je mi jasné taky, ale tahle chvíle je pro budoucnost důležitá. Důležitější, než jsem si dřív myslela.“

Třaslavě se nadechla. „Oni zabili mého otce.“

„Co to říkáš?“

„Potřebuju chodit, nevydržím sedět.“ Zprudka vstala, promnula si náhle chladné paže a vydala se z nádvoří směrem do jedné ze zahrad.

„Nikomu jsem to neřekla. Ani tobě jsem nejdřív nechtěla. K čemu je to taky dobré, že? Stejně nemám důkaz, jen to prostě vím.“

„A jak to víš?“

Bylo snazší s ním mluvit i proto, že se choval věcně. „Řekl to jeden z těch vrahů mé matky, co jste sem přivezli. Ten, kterého jsem pak zabila na kolbišti.“ Zvedla na chvíli ruku, aby se trochu ovládla. „Než jsem to udělala, řekl totiž něco o mém otci, o způsobu, jak zemřel.“

„To tě chtěl jen znejistět, aby získal výhodu v souboji.“

„A podařilo se mu to. Ale i tak to vím, tady někde uvnitř.“ Zadívala se na Ciana a položila si ruku na srdce. „Věděla jsem to, jakmile jsem ho uviděla. Nejen moji matku, ale i otce. Lilith je nejspíš poslala právě proto, že kdysi, když jsem byla děcko, svůj úkol zvládli dobře.“

Šla dál se skloněnou hlavou a její korunka se leskla ve světle pochodní. „Mysleli si, že to udělal vzteklý medvěd. Můj otec a matčin mladší bratr se vydali na lov do hor. Strýc Riddock s nimi nejel, protože teta tehdy měla zrovna rodit. Já…“

Znovu se odmlčela a chvíli na dlažbě zněly jen jejich kroky. „Ti, co je našli, věřili, že to udělalo zvíře. A taky ano. Jenže chodilo po dvou, ne po čtyřech. Ona je poslala, aby otce zabili, a královna už nemohla mít další děti kromě mě.“

Moira se k Cianovi natočila a záře pochodně jí zbarvila tvář do ruda. „Možná už tehdy věděla, že budoucí vládce Geallu bude jedním z Kruhu šesti. Anebo bylo tehdy snazší zabít otce než mě, protože mě jako malé děcko dobře hlídali. Později za mnou sice mohla vrahy poslat taky, ale vybrala si radši moji matku.“

„Ti, co to udělali, už jsou mrtví.“

„To člověka moc neutěší, že ne?“ prohodila, ale pochopila, že právě o útěchu se Cian snažil. „Nevím, co přesně cítím, ale ona mi vzala oba rodiče. Udělala to, aby zabránila tomu, čemu se zabránit nedá. O Samhainu se na bojišti setkáme tak jako tak. Ať budu královnou nebo ne, postavím se jí. Zabila je zbytečně.“

„A nic z toho, co bys udělala, by tomu nezabránilo.“

Ano, útěcha. Tohle prosté prohlášení přece jen jistou útěchu přineslo. „Kéž by to byla pravda. Ale už je mi jasné, že ať se stalo nebo nestalo cokoli, zítřek bude mnohem zásadnější pro další vývoj věcí. Ten, kdo vytáhne meč, povede tuhle válku ve jménu mých rodičů. Ona tomu nedokázala zabránit dřív, a nedokáže to ani teď.“

Moira ukázala nad sebe. „Vidíš ty vlajky? Se symboly draka a keltského uzlu? To jsou od samého počátku znaky země Geall. Ale než tohle skončí, nechám vyvěsit ještě jednu.“

Cian uvažoval, co za symbol by si mohla vybrat. Meč, kůl nebo šíp? A pak mu to došlo. Žádnou zbraň, žádný nástroj k zabíjení, ale symbol naděje a výdrže. „Slunce. Něco, co přináší světlo celému světu.“

Moiru to překvapilo i potěšilo a začala se usmívat. „Aye. Pochopil jsi, jak myslím a co potřebuju. Zlaté slunce na bílém poli na znamení světla a zítřku, za který bojujeme. Zlaté slunce v celé své slávě bude třetím symbolem Geallu. To mu chci přinést Lilith navzdory.“

Celá uzardělá si zhluboka vydechla. „Jsi dobrý posluchač. A já zas moc mluvím. Půjdeme dovnitř. Ostatní už se jistě scházejí na večeři.“

Cian se dotkl její paže a zastavil ji. „Dřív jsem si myslel, že bys nebyla dobrou královnou v době války. Snad je to jediná věc, v níž jsem se kdy tak spletl.“

„Jestli vytáhnu meč,“ prohodila, „tak ses spletl.“

Cestou zpět Ciana napadlo, že právě zvládli nejdelší konverzaci za poslední dva měsíce.

„Měla bys to říct ostatním. Myslím to, co víš o smrti tvého otce. Aby byl kruh pevný, neměli bychom mít žádná větší tajemství.“

„Máš asi pravdu, ano.“

Když ho vedla do hradu, držela hlavu vztyčenou a oči měla jasné.

Table of Contents

PROLOG

1