Copyright © Otilie K. Grezlová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Otilie K. Grezlová, 2017

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-521-7 (ePub)

ISBN 978-80-7543-522-4 (mobi)

Tuto knihu věnuji dvěma dobrým duším.

Evě Francové za to, že kdysi pronesla větu,

která mě k jejímu napsání inspirovala.

A Janě Vlčkové, koňařce tělem i duší,

za dva z nepřeberného množství jejích zážitků,

které jsem do knihy nemohla nezařadit.

Ne všechny postavy a události v této knize

jsou smyšlené. Některé jsou velmi reálné,

takže podobnost postav či událostí

s těmi skutečnými opravdu není náhodná.

1. kapitola

ADAM

Začíná se od Adama

Jsem Adam. Adam Bendl.

Jinak AB. Ve škole mi říkali Abeceda.

Tady je můj profil:

Věk: 31 let

Vzdělání: učební obor s maturitou, automechanik

Zaměstnání: učitel (a spolumajitel) autoškoly

Záliby: sex, sex, sex, auta, sexsexsex, cyklistika, sex, trochu běžky, sex, sex

Jo, takovej jsem já. Chutný chlapec. Slušňák. Galantní. Samozřejmě k ženám a dámám všeho věku. Prostě baby se mi líbějí. Nejen platonicky. Já jim taky. Takže si můžu vybírat a o přízeň nemám nouzi.

Nevypadám nejhůř. Na výšku metr osmdesát. Na váhu devadesát. Nabušenej testosteronem. Když má někdo tu čest a zmáčkne mi musculus sartorius nebo musculus triceps brachii, tak zjistí, že nejsem žádná rozkynutá bečka, ale pořádně tvrdej chlap. Jo, fakt tvrdej. Někdy i ještě víc.

Ty latinský názvy mám od strejdy Ludvíka, tátova bráchy. Je ortoped ve špitále. Umí opravovat lidi. Slíbil, že to mám u něj jistý, kdyby. Přednostně. Proč ne. Já umím opravovat auta. Taky to u mě má jistý.

Co mě nebavilo a nebaví: učit se, učit se, učit se. Na rozdíl od… toho… no, protože mě nebavilo se učit, tak nevím, kdo s tím přišel. Ale třeba na rozdíl od našich. Myslím rodičů. A ségry. Jo, mám ségru. Ale vezmu to teda popořádku, ať v tom nenadělám binec.

Naši. Máma, táta, ségra. Máti Eva šéfuje knihovně zdejší guberniální univerzity. Kde k ní tohle město přišlo, bůh ví. Je od táty o pár let mladší – mluvím už zase o mámě. Snad letos – já to tak moc nevedu – by měla jít do důchodu. Nevypadá na to. I když je to moje máma, tak ji objektivně posuzuju jako kočku. Fakt, nebejt to moje máma, tak se za ní na ulici i ohlídnu.

Fotřík je v důchodu, celej život dělal konstruktéra. Děsná představa, pořád u jednoho podniku, akorát že se změnil vlastník a název, pořád stejná práce. Jo, je pravda, že prkno vyměnil za počítač. To by mi asi krutě hráblo. Už teď to mám pestřejší, od automechanika přes řidiče k učiteli autoškoly. Doufám, že je to jen další přestupní stanice. Táta se do důchodu děsně těšil, podle mě se ale seknul v odhadu. Řekl bych, že se nudí.

A ještě Hana. Hanička, Hančí. Jako moje ségra. Je o tři roky mladší a vyvedla se po rodičích, protože je studovaná. Doktorka. Internistka. Takže o moje zdraví se mi má kdo postarat. A udělala ze mě strejce. Nejdřív mě ty dvě její husopasky uctivě oslovovaly strýčku. Když něco chtěly, tak strýčínku. Pak strejdo. Potom Adame. A když si ze mě dělají prču, tak jsem Áďa. A když už mě jo chtějí rozpálit do běla, tak se důvěrně ptají, kde mám Evu. V ráji, tvrdím. Nebo taky v háji. Jak kdy. Nehledě na to, že mi stačí máti Eva.

Jo, a mám rád sex.

No a teď k tomu, jak vypadám. Když se člověk na někoho podívá, tak asi nejdřív na obličej. No, dobře, pro některý chlapy jsou při pohledu na ženský magnetem jiný místa, já jsem v tomhle konzervativní. Nemám vyhraněnej typ, to je podle mě blbost, musí mě zaujmout. Něčím. Třeba tím, že má trochu křivej nos, ale kdybyste ho narovnali, už to nebude ono. Já posuzuju každou babu komplexně s důrazem na detail.

Ale fakt nemůžu za to, že mám tvář něco jako klasická antika. Jednou jsem někde četl o klasickým obličeji, o poměru výšky čela, nosu a brady a šířky lícních kostí a nějak se do toho zamotaly ještě čelisti, tak jsem se s tím popasoval a ta tabulka na mě byla jak dělaná. Pro sichr jsem to ještě prokonzultoval s tátou, jestli nedělám někde botu – no, to jsem si dal. Jasně, klasická tvář, měl jsem pravdu. Jenže naši, a nejvíc Hančí, to pojali jako obrovskou šou a chechtali se tomu ještě za půl roku. Ke cti jim slouží, že to nikde jinde neventilovali, tak to zůstalo pod kobercem. Myslím, že už je jasný, jak vypadám.

Jen dodám, že k tomu ještě patří modré oči tak trochu jako Paul Newman, Robert Redford a Franco Nero dohromady a sytě hnědý vlasy. Nejsou ani kudrnatý, ani rovný. A je jich na dvě hlavy. Kvůli těm vlasům mně Hančí někdy nemůže přijít na jméno. Klidně bych jí kus dal, protože na ségru už jich tolik nezbylo a jako na potvoru je má rovný, takže s nima má dost práce. A já vlastně taky.

Jsme zkrátka taková normální rodinka. Fakt držíme při sobě, máme se rádi a neprovázejí nás žádný skandály. Na základce jsem naše asi trochu prudil tím, že mě nebavilo učení. Když mi dá někdo něco rozmontovat, já to zase složím a bude to fungovat ještě líp. V tomhle směru jsem byl strašně zvědavej. Cokoliv, co se hejbá, je z něčeho složený, to mě vrcholně zajímalo. Teď jsem si uvědomil, že možná proto mám tak rád ženský. Je to trochu podobný. Jo, abych nezapomněl, mám rád sex.

„Adame, uč se,“ nabádala mě máma. „Jaké máte na zítra úkoly? Podíváme se na ně spolu, jo?“

Někdy jsem jí udělal radost. Nakonec to obvykle dopadlo tak, že svižně spočítala rovnice, vyřešila slovní úlohy, napsala sloh, překlad z angličtiny i do angličtiny, zatímco já tiše seděl, nudil se a trpěl. Snažila se mě zkoušet z dějepisu, chemie a kdoví z čeho, a když jsem nevěděl, což byla tak polovina otázek, vypálila odpověď a ještě nějakej výklad přidala. Podezíral jsem ji, jestli si to neplete s účastí v nějaký vědomostní soutěži.

Přitom jsem se někdy i snažil, poslouchal jsem ji, co říká, abych si to zapamatoval a byl taky ve škole za hvězdu, ale druhý den – co druhý den, už před spaním – jsem zase nic nevěděl. Všechno mi to z hlavy hned vylítalo. Ovšem jak mám před sebou třeba hromadu koleček, spirálek, pružinek s tím, že to kdysi byl budík, tak za půl hodiny je z toho budík. Většinou. Tady si nemusím pamatovat nic. Jde mi to samo.

Pak přišla doba, kdy si pokračovatel rodu, tím myslím sebe, měl zvolit budoucí povolání. Nebo alespoň cestu k němu vedoucí. To tenkrát byli naši ve při, neb nemohli vymyslet, co se mnou. Pravda, na toto téma se mnou zapředli konverzaci a ke svý lítosti se jen utvrdili v tom, že do školních škamen ani omylem. Chci se něčím vyučit a makat rukama. Teda nejen, hlavu do toho samozřejmě zapojím taky. V tu dobu už jsem byl cvok do aut, nejvíc mě zajímaly motory. Dost jsem toho o nich věděl. Časopisy, internet, knihy, naši tenkrát žasli, že čtu. A že si to pamatuju! U večeře jsem jim zapáleně vykládal, jak pracuje katalyzátor, popisoval vstřikování paliva do motoru, jak je komplikovaná elektrická soustava – a oni byli absolutně mimo. Dokonce jsem měl pocit, že na ně mluvím nějakým jiným jazykem.

„Jak to, že toho o autech tolik víš?“ zeptal se přísně táta, skoro jako kdybych měl nějakej malér.

„Vzdělávám se. Průběžně po večerech, zatímco vy pracujete.“ Ne, opravdu jsem neřekl: „… zatímco vy se díváte na televizi.“ To bych musel žít v jiný rodině. Táta Zbyněk si nejraději četl tlustý knihy nebo různojazyčný časopisy a máma Eva dělala ty svý korektury. Přiznám se, že jsem to moc nechápal, to slovo už vůbec ne, a dost dlouho jsem si myslel, že říká kolektory. Jen jsem nemohl přijít na to, proč kolektura znamená, že civí do papírů a občas tam hrábne fixou a udělá nějakou muří nohu. Já jsem chápal jen kolektor.

V naší rodině totiž televize chyběla. Teda nechyběla. Jen se nepouštěla. A kdoví, jestli by vůbec ještě hrála. Naštěstí jsme v tomhle směru já i Hančí byli dostatečně saturovaný u babičky a dědy, takže jsme si v mateřský školce neudělali ostudu tím, že bychom tam poprvé viděli televizi a vyděšeně ječeli, jak tam ty maličký lidičky můžou žít. Je ale pravda, že Hančí na to doplatila. No dobrá, určitě nedoplatila, přeháním, jen neměla lhát. V osmičce se tak připravila o první lásku. Její spolužák bydlel kousek od nás a každý ráno na ni čekal na rohu. Zasvěceně se bavili o včerejším týví pořadu, no a když byly nějaký hokejový mače, tak to hluboce rozebírali. Jak to mohla Hančí rozebírat? Jednoduše. Ráno vždycky brnkla babičce a ta jí pověděla čtyři pět klíčovejch vět, absolutně použitelnejch a zasvěcenejch. A protože ségra měla hlavu, tak si je zapamatovala a pak je použila a vtipně obměňované točila dokola.

Na začátku devítky už ji to přestávalo bavit, pravda, babičku taky, přece jen by se někdy ráda podívala i na něco podle svýho gusta. A tak se Hančí rozhodla jít s pravdou ven. Soudila, že je-li jeho láska pevná, pochopí a odpustí. Nebyla. Už nikdy na ni nečekal, nikdy ji nepozdravil a nikdy na ni nepromluvil. Ségra to nesla statečně, ale odmítla se o tom bavit. Jen poznamenala, že si z toho vzala do života ponaučení. Bohužel nám dodnes neprozradila jaký.

***

A tak jsem se vyučil automechanikem. Ale podmínka byla s maturitou. Docela jsem si cenil toho, že ze mě naši nechtějí mít za každou cenu intoše nebo promovanýho inženýra. Já bych se fakt na nějaký další škole už zbláznil. Tak jsem na tu maturu přistoupil. Co jako? Budou to moje milovaný auta. Za tři roky jsem dostal výučák, přiznávám, zkoušel jsem našim vysvětlit, že by to mohlo stačit, ale… no dobrá. Ve čtvrťáku jsem teda zvládnul tu maturu. S odřenejma ušima. Ale dal jsem ji. No a největší gól teď je, že učím. Jsem učitel autoškoly a taky její spolumajitel.

„Navečeříš se s námi?“ doneslo se do mého pokoje a do mého rozjímání z kuchyně. Jo, na tuhle otázku reaguju spolehlivě. A rychle.

Ke stolu mě nezve manželka, přítelkyně či spolubydlící. Ten hlas patřil mojí mámě Evě.

A mám rád sex.

2. kapitola

EVA

Každý má svou posvátnou mantru

„Co tě trápí, drahá choti?“ zeptal se Zbyněk a odložil časopis i brýle na noční stolek. Můj muž mě prostě zná.

Seděla jsem v posteli, dodělávala korekturu posledních stránek docela pěkné detektivky, jenže místo toho, abych jela po řádcích jak blesk, jsem tupě zírala před sebe.

„Já už nechci děti,“ přiznala jsem.

„Nerozumím?“ dožadoval se bližšího vysvětlení.

„Pochop,“ podívala jsem se na něj zoufale. „Já už nechci mít na krku dítě v podobě třicetiletého chlapa. Chci být konečně zase sama za sebe. Dali jsme potomkům dobrý základ, nestydím se za ně a nebojím se, že nezvládnou život. Ale u Adama začínám mít skoro strach, že se na něm dopouštíme výchovného omylu. Měl by viset na krku někomu jinému anebo se umět postarat o sebe sám. Mám dojem, že na něm tímhle servisem pácháme chybu.“

Zbyněk se tlumeně uchechtl. „Jenže on dobrovolně nepůjde. To si piš. A upřímně – divil bych se mu.“

„Já vím, ty jeho argumenty ,levnější bydlení pro všechny, úspora energie, tepla‘ jsou neprůstřelné.“ Samozřejmě nám na bydlení i jídlo přispíval. Adam nebyl příživník. Vydělával si taky docela slušné peníze. Jenže podle mě to prostě není normální. Ne že by pořád trčel doma, měl svou partu, často s nimi trávil víkendy, měl skoro pořád nějakou dívku nebo paní, moc se nesvěřoval a mně role vyšetřovatele není vlastní. Jenže doma je absolutně nepoužitelný. Moje snahy naučit ho nějaké základy vaření, skamarádit se s automatickou pračkou, vysavačem a tak podobně se navzdory jeho technickému nadání nesetkaly s kýženým ohlasem.

„A nenapadlo tě někdy, že se třeba ženit nechce? Možná máme syna, kterému se líbí žít sám. Jako že nechce žít ve vztahu, chápeš? Vždyť se ho na to můžeme zeptat. Vždycky jsme preferovali otevřenou komunikaci, ne? A vedli jsme k ní i naše děti.“

„Ale já nechci, aby žil sám. Jo, promiň, dělej, žes to neslyšel.“ Plácla jsem blbost. Je to jeho život. Co mám komu dirigovat, byť vlastnímu synovi, jak má žít?

„Netrap se tím. Hlavní je, aby byl šťastný a spokojený. Kdyby ve svém životě chtěl mít ženu, tak ji dávno má. Stála bys snad o to, aby nebyl spokojený, ale měl ženu nota bene jen proto, že si to přejeme, teda že si to přeješ ty? Vezmi si, kolik lidí se muselo smířit s tím, že jejich dítě je gay nebo lesbička,“ snažil se mě utlouct argumenty Zbyněk.

„Taky se ale všichni nesmířili,“ naježila jsem se bojovně.

„A bylo jim to něco platné?“ uchechtl se Zbyněk vítězoslavně. „Nebylo.“

Měl pravdu. Jenže… No dobrá. Potlačím své opečovávací a kvočnovské pudy. To by ale znamenalo, že Adamovi přestanu poskytovat výhradní péči. A to by znamenalo… Ano, to by znamenalo, že jsem se držela své zásady mít v zásobě strategii, ještě lépe v množném čísle. Ale speciálně tuhle strategii si pěstuju jako nejvzácnější orchidej a čas od času jí věnuju maximální péči, takže je stále krásnější. Stále lákavější. Zářivější. Možná nastala vhodná konstelace hvězd, abych svou orchidej představila světu. Čímž myslím svého muže.

„Když už nic jiného, tak ber jako pozitivum,“ pokračoval Zbyněk, „že na základě těch potenciálních nevěst či jak je nazvat, s nimiž se uráčil nás seznámit, můžeme konstatovat, že náš syn má opravdu dobrý vkus.“

„Ještě jsi zapomněl dodat,“ neodolala jsem trochu si rejpnout, když si o to řekl, „že ten dobrý vkus pochopitelně zdědil po tobě.“

„Nezapomněl, jen jsem mlčel, protože jsem věděl, jak zareaguješ. Nezklamala jsi mě, drahá choti. Ale máš pravdu a to, že mám právě tebe, je toho přece důkazem, ne?“

„Díky za lichotku,“ líbla jsem ho na tvář a opřela si hlavu o jeho rameno. „Suma sumárum,“ vzdychla jsem, „bych to shrnula takhle: máme pěkného syna s dobrým povoláním i charakterem, jen se o sebe neumí postarat. Tady jsme pohořeli. A jestli si najde nějakou slečnu, s níž bude žít nebo si ji dokonce vezme, tak ti mám docela strach, aby záhy nepřišla svoji tchyni proplesknout.“

„Možná to vidíš moc černě,“ chlácholil mě můj muž a bohatýrsky si zívl. „Třeba bys byla překvapená, jak to všechno zvládne. On prostě jen nemá šanci nám to dokázat, víš?“

„A právě o to kráčí. Já bych mu ji strašně ráda poskytla,“ ožila jsem, ačkoliv ručička budíku poskočila na 23.25. „Tu šanci, myslím.“

Zbyněk mi dal pusu do vlasů. „Já mám dojem, že jsi o několik koňských délek před mnou. Je to tak?“

Opravdu mě má dobře přečtenou.

V pátek večer jsme si zašli se Zbyňkem do restaurace skoro pro VIP. Samozřejmě s odpovídajícími cenami. Bez rezervace ani omylem. Ale sám velký šéf je Zbyňkův někdejší spolužák.

Dala jsem si daňčí roládu plněnou slaninou, s hříbkovým přelivem, bramboráčky jsem odmítla, přála jsem si poloviční porci hranolků a trochu víc zeleninové oblohy než obvykle. Zbyněk zůstal věrný své tradici a poručil si jelení kýtu se švestkovou omáčkou a k tomu smažené bramborové šišky. Tohle jsme praktikovali od začátku našeho vztahu – zhruba jednou za měsíc do příjemné restaurace nebo kavárny a probrat, co se nám povedlo i nepovedlo, čím jsme si třeba navzájem nechtěně ublížili, najít cestu, jak v čem dál. Fungovalo to vždycky úžasně, člověk prostě mimo domov, byť sebeútulnější, má najednou jiný úhel pohledu.

„Tak povídej,“ vyzval mě Zbyněk, když číšník dolil víno a odnesl vzorně vyjedené talíře. „Jsem opravdu nelíčeně zvědavý, cos vymyslela.“

Můj muž občas používal takové nezvyklé obraty jako „nelíčeně“.

Usmála jsem se. „Vymyslela jsem doslova strategii. A mám prosbu: ať se ti bude zdát sebepraštěnější a sebešílenější, prosím tě mlč a vyslechni mě až do konce. Platí?“

„Platí. Hrob je proti mně žvanil. Budu mlčet. Pro jistotu mi pak řekni, kdy mohu zase použít dar řeči, jo?“ slíbil Zbyněk.

Nadechla jsem se a spustila. Trochu jsem se pousmála, zachytila jsem nenápadný Zbyňkův pohled na hodinky. Mrkla jsem na ně taky. Můj akurátní manžel mi pak sdělí, jak dlouho monolog jeho ženy trval. Bylo mi to jedno.

Po sedmadvaceti minutách jsem se odmlčela. Zbyněk daru řeči nenabyl. Zatím. Po chvíli položil svoji tlapu na moji ruku a stiskl. Cítila jsem teplo jeho ruky a to mě uklidňovalo. Měla jsem pocit, že zažívám nějaké mimoslovní spojení a po těle se mi rozlévalo příjemné teplo a uklidnění. Jasně, musí se tím vším, co jsem mu řekla, probrat. Nemůže mi dát odpověď okamžitě. Ani ji po něm nechci.

„Můžeš mluvit,“ špitla jsem.

Pustil mi ruku a do mě se skoro dala zima. Přiťukli jsme si a Zbyněk se mi zadíval do očí. „Víš, já nejsem pro dlouhé rozmýšlení a zvažování. Preferuju rychlá rozhodnutí. Poslouchal jsem tě opravdu pozorně. I když bych několikrát vyletěl a nesouhlasil, tak jsem si to všechno nechal projít hlavou. Sděluji ti, moje milá Evo, že v dlouhodobém horizontu máš pravdu. Naprostou pravdu. A i když bych z nejrůznějších důvodů měl výhrady, tak s tím souhlasím.“

Table of Contents

1. kapitola ADAM

2. kapitola EVA