KNIHY FRANTIŠKA KOTLETY

V NAKLADATELSTVÍ EPOCHA

Série Bratrstvo krve

Vlci (prequel)

Hustej nářez

Fakt hustej nářez

Mega hustej nářez

Perunova krev

Perunova krev I

Perunova krev II

Volný cyklus paranormálních detektivek

Příliš dlouhá swingers party

Velké problémy v Malém Vietnamu

Lovci

(samostatná kniha)

Série Spad

Spad

Poločas rozpadu

Copyright © František Kotleta, 2017

Cover Illustration © Žaneta Kortusová, 2017

Cover Art © Lukáš Tuma, 2017

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2017

ISBN 978-80-7557-422-0 (ePub)

ISBN 978-80-7557-423-7 (mobi)

Válka skončila. Zbyla jen vzpomínka v podobě zničené planety, na jejíž povrch dopadly stovky jaderných hlavic. Starý svět zmizel a ten nový je jiný – divoký, nemilosrdný, radioaktivní… Zbytky lidí se snaží přežít v jeho troskách a vybudovat něco jako civilizaci. Jsou ale takoví, kteří civilizaci nechtějí. Vlastně nechtějí ani divošství. Touží po jediném – dokončit práci, kterou začaly světové mocnosti svou válkou. A proti nim stojí ti, kteří věří v nové začátky. Ale – stojí tenhle svět vůbec za záchranu?

Dopad velkého úspěchu rozvíří vítr

drobných nepříjemností

(japonské přísloví)

Chlápek ležící vedle měl na pravém rameni vytetovanou otrockou značku. Zkoušel se jí zbavit tím, že si kůži pálil žhavým železem, ale i přes jizvy z popálenin ten cejch pořád celému světu hlásal, že majitel téhle kůže byl jednou podčlověk. Nezakryl to ani prach a komáří píchnutí, která mu značku na třech místech vyšperkovala. Letos se těch hmyzích parchantů vůbec vyrojilo zatraceně hodně. Zajímalo by mě, odkud se berou, protože jaro bylo tak suché, že jsme museli začít kondenzovat vodu, aby nám půlka města nepochcípala žízní. A dneska bylo obzvláštní vedro. Vedro tak strašné, že jsem dokonce neměl ani chuť zapálit si doutník.

Ale přemohl jsem se, opřel se o kmen usychajícího smrku a zapálil si tabák z první tuzemské sklizně. Podařilo se nám totiž vykšeftovat s partou toulavých bulharských obchodníků několik semen, a kupodivu se jim v Brně docela dařilo. Ale pořádný doutník, takový, jako se dělával na Kubě, z toho prostě nebyl. Nevím, jestli to bylo tím, že jej na svých stehnech nešoulala macatá černoška, ale ta chuť – no, nebylo to ono… Jako když vám vyjuchaný barman namísto normální koly podstrčí tu bez cukru. Jo, zlatý časy, kdy tohle byl můj jediný problém.

„Vidíš něco?“ zeptal jsem se chlápka. Říkali mu Bob. Byl to Čech. Přitáhl do Brna bez peněz s celou rodinou, a aby ji uživil, prodal tu sám sebe do otroctví. Poslední roky pak s partou ostatních přivandrovalců čistili a obnovovali městskou kanalizaci. Ukázalo se, že za války sloužil v armádě, tak jsem ho z toho kanálu vytáhl a dal mu novou práci.

Na můj dotaz jenom zavrtěl hlavou. Přitom měl dalekohled stále přitisknutý na očích. Zatímco zbytek chlapů se okázale nudil, odpočíval nebo se prostě jenom tak, s pohledem upřeným na mraky, dloubal v nose nebo škrábal v rozkroku, Bob se vážně snažil. Jako by i potom, co jsem nařídil všechny otroky osvobodit, měl pocit, že musí odvádět lepší výkon než ostatní, jinak si to odskáče.

Naše pozorovatelna se nacházela na vyvýšeném zarostlém kopečku, ze kterého jsme měli relativně dobrý výhled. Slovo relativně bylo na místě, protože okolní krajina byla porostlá nálety bříz a olší, které dosahovaly výšky kolem pěti metrů. Potáhl jsem z doutníku a ohnal se po komárovi. Většinou je hutný kouř z tabáku dokázal odehnat, ale tenhle byl obzvlášť agresivní. Na třetí pokus jsem si ho rozmázl po staré vojenské vestě.

„Plukovníku, někdo se blíží,“ ozval se Bob.

Nechal jsem si doutník v puse a přišoural se k němu. Podal mi dalekohled a namířil rukou směrem k zapadajícímu slunci. Chvíli jsem zaostřoval a zíral na stromy, když v tom jsem konečně uviděl, jak se přes povadlé listy bříz prodral skoro neznatelný obláček prachu. Mezi stromy uháněl jezdec na koni. Kdyby nebylo takové sucho, neviděli bychom nic.

Potáhl jsem mocně z doutníku. „Ke koním,“ zavelel jsem a ospalí a unudění chlapi najednou ožili.

* * *

Setkali jsme se kousek pod naší pozorovatelnou. Tím jezdcem byla totiž Alice. Něco jako moje ochranka, pravá ruka a tak trochu matka i dcera dohromady.

„Je jich víc, než jsme čekali. Šest nákladních aut a dobrých pětadvacet chlapů na koních k tomu,“ ohlásila poté, co zastavila svého hnědáka. Přitom se kolem ní vytvořil oblak prachu z vysušené hlíny.

„Mají naftu?“ zeptal jsem se překvapeně.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Táhnou je koně. Sundali z těch náklaďáků, co mohli, aby byly lehčí, a každý táhne šest koňských párů. Ozbrojenci vypadají dost ostražitě, nejspíš už se k nim donesly zprávy o nových pořádcích v oblasti,“ dodala.

„Asi ne takové, aby se nám vyhnuli pořádným obloukem,“ zašklebil jsem se a utřel si špinavý pot z čela. Ten prach byl všudypřítomný.

Otočil jsem se na svou jednotku – patnáct chlapů. Většinou bývalí vojáci nebo veteráni z občanské války, ostatní celkem slušně vycvičení nováčci z řad osvobozených otroků. Pokud to nezpackáme, máme šanci vyhrát bez výrazných ztrát na životě.

Výrazné ztráty na životě – fráze jako tahle se draly do mých myšlenek automaticky. To je to první, co se každý velitel ve skutečné válce naučí – nenazývat věci pravými jmény. Lidé neumírají, ale dochází ke ztrátám na životě. Stejně tak není nepřítel pozabíjen, ale eliminován, případně zneškodněn, nebo město není vypleněno, ale jeho vojenský potenciál byl výrazně omezen.

„Ryan s Crashem je sledují, ale když se dostaneme za kopec, uvidíme je na kilometr daleko. Zanechávají za sebou mrak prachu velikosti Mexika,“ ušklíbla se Alice. Vytáhla zpoza opasku čutoru a napila se. Pak popohnala svého koně do klusu a vyrazila zpátky po vlastních stopách. Rozjeli jsme se za ní.

* * *

S tím oblakem prachu měla pravdu. Karavanu kvůli tomu už z dálky nešlo přehlédnout. Byla roztažená na dobrých tři sta metrů a litoval jsem chudáky v posledních dvou autech, protože se skoro úplně ztráceli v oblacích prachu. Cesta, po které se vydali, byla totiž jenom z udusané hlíny, takže se teď proměnila v prašnou stezku. Mohli to vzít po staré asfaltové silnici, ale ta by je zavedla příliš blízko Brnu. Navíc pro koně nebyl rozpálený lepkavý asfalt zrovna to nejlepší.

Jenže přes naši oblast museli – měli totiž namířeno do Prahy, kde se dali otroci prodat široko daleko nejvýhodněji. Hnali jsme se podél karavany asi půl kilometru směrem na jih chráněni mladým lesem, a když slunce konečně ztratilo sílu, mohlo být tak kolem šesté, možná sedmé hodiny odpoledne, předjeli jsme je natolik, abychom se připravili na přepad.

* * *

„Kde je Ryan?“ zeptal jsem se Alice nervózně. Doufal jsem, že na něj cestou narazíme. Navíc oblak prachu na obzoru se k nám dost rychle přibližoval, ale většina chlapů ještě neměla vykopaný pořádný okop a přesunout dál už jsme se nemohli – na cestu a po jejím okolí jsme rozházeli všechny naše hřeby pro zastavení aut.

„Nejspíš je sledují ze severu. Jak začne boj, poznáte jejich pozici podle křiku umírajících, plukovníku,“ usmála se a ze zad si konečně sundala své ákáčko, tedy přesně AK12, vrchol v evoluci slavných kalašnikovů, a pak se rozběhla na okraj lesíka. Její zbraň má efektivní dostřel kolem osmi set metrů, takže se na rozdíl od chlapů nemusela plahočit s polní lopatkou. Já se pak vydal hlouběji mezi stromy. Čekal tam na mě Bob a pět našich nejlepších jezdců.

* * *

Zajeli jsme mezi vzrostlé duby, dobrý kilometr od připraveného místa přepadu, prakticky po vlastních stopách. Zatímco mi chlapi hlídali koně, vyšplhal jsem do koruny toho nejrozložitějšího. První auto zaprášené karavany se zrovna dostalo zhruba na mou úroveň. Bylo stejné jako ta ostatní – ruský vojenský náklaďák zbavený motoru a toho nejtěžšího vybavení, aby jej mohli táhnout koně. Kde to šlo, kovové části nahradili dřevěnými. Na korbě prvních dvou aut ležely hromady dřevěných beden zajištěných železnými řetězy. Na dalších se tísnili lidé. Většinou hodně mladí – muži i ženy. Věkový průměr byl tak šestnáct let.

Poslední z náklaďáků měl na korbě dokonce plachtu. Místy několikrát záplatovanou, ale ať už se pod ní skrývalo cokoliv, ochránila to před prachem i našimi zvědavými pohledy.

Prachu se snažili vyhýbat i jezdci na koních. Jeli po stranách karavany s šátky přes ústa, dobrých tři sta metrů od aut, aby se vůbec mohli nadechnout.

Seskočil jsem ze stromu a hvízdl. Téměř okamžitě se zpoza březové džungle vynořil Bob, který za sebou táhl dva koně. A za ním zbytek naší záložní eskadry.

S pomocí bývalého otroka jsem se dostal do sedla a v tu chvíli uviděl, jak první náklaďák provedl divoký manévr spočívající ve zběsilém kličkování. Udělal něco jako ležatou osmičku, vzedmul do vzduchu mrak prachu velikosti Mexika, USA a Kanady (nejspíš i s Panenskými ostrovy k tomu) a zastavil. Koně přitom srdceryvně ržáli tak hlasitě, že vítr ty zvuky donesl až k nám. Po zastavení se pak jeden z nich začal zběsile vzpouzet a narážet do ostatních. Během chvíle dojely první náklaďák i ty ostatní a začali se k němu sjíždět jezdci na koních.

Přiložil jsem znovu dalekohled k očím a zaměřil se na největší shluk jezdců. Osádka prvního náklaďáku mezi nimi pobíhala a divokým gestikulováním rukama ukazovala na podvozek. Většinu kol měli vypuštěnou a plnou našich hřebů.

„Tak fajn, za chvíli jim to dojde,“ zamručel jsem a v podstatě hned nato se ze směru po naší levé ruce ozvaly první výstřely.

Jezdci začali padat ze sedel jako hrušky. Moji hoši (a Alice) je tam měli jako na střelnici. Koně zapřažení do náklaďáků se plašili a způsobovali mezi otrokáři slušný zmatek. Někteří jezdci doprovázející karavanu také začali střílet, ale jen tím ještě víc plašili tažné koně. Mnozí z nich pak v panice seskakovali a vrhali se k zemi, jiní zůstali stát a kryli se za těly svých koní.

A pak jsem ho uviděl. Vysoký chlápek v dlouhém černém kabátě a s koženým kloboukem na hlavě vjel mezi hejno zmatených chlapů a začal udílet rozkazy. Během chvíle zformoval skupinu dvanácti jezdců, kteří vyrazili vstříc zakopaným střelcům. Všichni ostatní – i s velitelem v čele – obrátili koně na druhou stranu a vyrazili zpátky směrem, odkud karavana přijela.

* * *

„Vyšlo to, plukovníku,“ ozval se vedle mě Bob.

Pokýval jsem spokojeně hlavou.

„To je to první, co tě napadne, když máš hubu i oči plné prachu a někdo na tebe začne ze zálohy střílet. Půlku lidí pošleš zkusit čelní útok a mezitím se ostatní pokusí nepřítele objet a obklíčit. Akorát jsem, kurva, nečekal, že jich přežije tolik,“ zabručel jsem.

„Jedenáct,“ spočítal to rychle jeden z mých chlapů. Tuším, že mu říkali Starej Richard. Vypadal tak na čtyřicet, takže jsem původ té přezdívky nedokázal rozklíčovat. Možná za to mohl fakt, že měl tak polovinu zubů a pár jizev na tváři, které naznačovaly, že když o ty zuby přišel, byl to skutečně velký zážitek, který přežil jenom se štěstím.

„Nás je sedm,“ zabručel jsem a pak dodal: „To zvládneme.“

* * *

Rozjeli jsme se pod ochranu stromů. Příjezd skupiny chlápka v černém nám tak oznamoval jenom prach a nakonec zesilující dunění, které vydávala okovaná kopyta dopadající na vyschlou zem. Kůň Starýho Richarda zkusil zaržát, ale naštěstí ho jeho jezdec včas uklidnil. Potom už asi popáté plivnul na svou brokovnici, a tak z ní na koňský hřbet stékaly sliny ve velkém. Poprvé jsem to viděl až tady v Brně. Chlapi věřili, že to přináší štěstí a kulka z poplivané zbraně si vždycky najde svůj cíl.

Pevně jsem stiskl boky svého koně a posunul ukazováčky blíž ke spouštím svým revolverů. Oba pythony byly pokryté miniaturními částečkami prachu. Měl jsem nutkání je otřít, ale jezdci se už blížili. Měli by nám vletět přímo do náruče, respektive skoro do náruče – skrz stromy totiž vedla malá cesta, kterou by se otrokáři měli vydat, chtějí-li rychle vpadnout Alici do zad a neprodírat se hustým porostem. My stáli kousek od cesty, ale skryti za listy mladých bříz jako za jen málo průhlednou zástěnou.

„Už to bude,“ zašeptal Bob a Starej Richard znovu flusnul na brokovnici.

Položil jsem prsty na spouště.

„Pal!“ zařval jsem, když jezdci divoce vjeli na cestu kousek od nás.

* * *

Kulky prolétávaly skrz listí stromů a keřů a končily v lidském a koňském mase. Snažil jsem se mířit na postavy jezdců, i když zpočátku to šlo dost těžko, takže jsem pálil spíš podle tušení, stejně jako ostatní. Brzy se ale prostor mezi námi a otrokáři stal mnohem průhlednějším a prostupnějším. Výstřely z brokovnic narvaných všemožným provizorním střelivem od malých hřebíků po naštípané kousky ocelových prutů vyrobených z trosek očesaly listí a větve tak, že během chvíle bylo možné dokonale vidět naše dílo. Navíc jsem patrně několika kulkami z pythonu prostřelil mladou břízku před sebou, která se skácela na zem. Mohli jsme díky tomu lépe mířit. Ale přeživší útočníci taky.

„Dopič…,“ zaklel Bob po mé levé ruce a svezl se z koně. Dostal kulku někam do ramene a cákanec krve, který z něj vyletěl, se rozprskl o hřívu mého koně. V tu chvíli jsem zrovna vyměnil nábojový věneček v jednom z pythonů, které jsem předtím vyprázdnil střelbou do jezdců.

Popohnal jsem koně vpřed. Proletěl jsem očesaným porostem a spatřil dobrých sedm, možná osm koní na zemi. Tekla z nich krev, a ti, kteří ještě žili, ryčeli, srdceryvně ržáli a přitom svými těly mučili zraněné nájezdníky, kteří pod nimi brzy najdou smrt. Zbytek koní poté, co přišel o své jezdce, prostě utekl do lesa. Spatřil jsem jednoho, jak se prodíral smrkovým porostem a za sebou táhl tělo chlápka s prostřelenou hlavou.

„Prásk!“ výstřel proletěl nejspíš dost blízko kolem mě. Vlevo na cestě stáli tři jezdci, kteří včas ujeli před naší zběsilou palbou.

Prvnímu jsem prostřelil hlavu. Kulka mu proletěla nosem a rozprskla obličej do okolí. Jeho kůň se splašil, a narušil tak střelbu zbývajících dvou. Oba měli pistole, odhadoval jsem to na nějaké ruské vojenské zboží. Byl mezi nimi i chlápek v dlouhém černém kabátě.

„Hej, hej!“ popohnal jsem koně, který se rozjel za nimi. Při tom přeskočil dvě zkrvavené mrtvoly nějakých chlápků, a jenom kvůli tomu jsem se do uprchlíků netrefil. Místo pana černého kabáta jsem tak sejmul jenom splašeného koně. Postavil se na zadní a pak spadl na záda na vzrostlý buk a vzápětí se pod něj sesul.

„Plukovníku!“ ozval se za mnou některý z mých chlapů – jeli mi na pomoc.

Vystřelil jsem další dvě kulky a kolem prosvištělo několik ran od posledních dvou otrokářů. Byla to rychlá a krátká výměna a ani jeden z nás neměl šanci na zásah. Stříleli jsme skrz stromy a keře, kolem kterých se klikatila cesta, a o tom, kde jsou poslední dva otrokáři, jsme měli spíš jen tušení. Oni na tom byli stejně. Zpomalil jsem koně.

„Kolik máme mrtvých?!“ zařval jsem k chlapům za mnou.

„Dva raněný,“ odpověděl Starý Richard a odplivl si. Nejspíš zase pro štěstí. Tentokrát ale jeho plivanec přistál na cestě a vytvořil v prachu malinký kráter.

„Postarejte se o ně a vraťte se ke karavaně!“

Poslední slova už jsem musel řvát, protože jsem do obou pythonů zastrčil nové věnečky s náboji a vyrazil za uprchlíky.

* * *

Stezka se po dvou stech metrech začala zužovat akorát tak na jednoho jezdce. Konce březových větviček mě šlehaly do celého těla. Nutil jsem koně k maximální rychlosti, i když pod námi to byl jeden výmol plný starých a pokroucených kořenů za druhým.

Ale vyplatilo se to. Po třech minutách jsem spatřil záda jednoho z otrokářů. Jeho kůň zpomaloval kvůli krvácející ráně na zadku.

Počkal jsem si, až se stezka na malou chvíli dostane do přímky, abych měl jistotu, že trefím – a trefil jsem. Muž se prohnul jako luk a svezl se na hřbet koně. Podle všeho jsem mu prostřelil páteř.

* * *

Radost z dobré rány netrvala dlouho. Muž v černém kabátě se otočil, a protože měl na mě najednou volný výhled, vystřílel na mě celý zásobník.

* * *

Prvních pár kulek slízl můj kůň a pak jednu i já – do levého ramene.

„Zmrde,“ zasyčel jsem bolestí a zamířil mu doprostřed hrudi.

A zhruba v tu samou chvíli, kdy jsem už mačkal spoušť, to můj kůň nevydržel a klesl k zemi.

* * *

Sletěl jsem s ním a při tom se praštil do hlavy. Nejraději bych i zaklel, ale nešlo to – při pádu jsem si prokousl jazyk. Z pusy mi tekla krev a já se v duchu modlil, aby to bylo jenom z toho jazyka.

„Ku-va,“ zaklel jsem s pusou plnou krve a malátně se odkulil z dosahu umírajícího koně. Narazil jsem při tom zády na kořen stromu a málem si vyrazil dech.

„Revolver,“ napadlo mě a hrábl jsem po zbrani v holsteru na levé noze. Nebyla tam. Rukama jsem začal šátrat kolem sebe. Python, který jsem upustil při pádu koně, ležel někde daleko, ale ten druhý, jenž vypadl z pouzdra, musel být poblíž.

„Hledáš tohle?“ ozval se zleva hlas. Patřil chlápkovi v černém kabátě. Přeskočil mrtvolu mého koně a přitom kopl do něčeho na zemi. Podle zvuku to byl můj python.

Všiml jsem si na chlápkovi dvou věcí. První, že měl v kabátě díru a z boku mu vytékala krev. Druhou byla skutečnost, že v pravačce pevně svíral bouchačku.

„Ještě nikdo, kdo chtěl překazit kšefty Tadeuszi Bartowszkému, z toho nevyšel se zdravou kůží,“ zašklebil se lámanou polskou češtinou, namířil mi mezi oči a zmáčkl spoušť.

* * *

„Cvak,“ udeřil kohoutek naprázdno.

„To je problém pisstolí, lidi, cso je maj, sse nikdy nenauší pošítat náboje,“ prohlásil jsem s bolavým krvácejícím jazykem. „Mají pocsit, že zášobník je nekonečný a ono hovno.“

Chlápek naštvaně zavrčel a sáhl do kapsy, kde měl nejspíš náhradní zásobník plný nábojů. Jenže já se během toho proslovu připravil – vytáhl jsem z pouzdra na opasku za zády nůž a vyskočil přitom na obě nohy. Zavrávoral jsem, ale ustál jsem to.

„Cink,“ prázdný zásobník vypadl z pistole na zem, kde zazvonil o kámen. V levé ruce se chlápkovi objevil plný zásobník vylovený z kapsy a mířil jím do duté pažby pistole.

„Ááááá!“ zařval, když jsem ho ostřím nože pořezal na ruce. Jenže zásobník neupustil.

Pomohla až druhá řezná rána – přeťal jsem mu šlachy na ruce, ze které začala stříkat krev. V tu chvíli na mě zaútočil pistolí. Bleskurychle švihl pravačkou a praštil mě hlavní do brady. Potom mě zkusil trefit z boku do spánku, ale můj nůž byl rychlejší. Bodl jsem ho do svalu na pravačce a pak mu prostě podkopl koleno na levé noze. Tadeusz Bartowszký spadl do prachu vedle mého pythona, nezaváhal ani na chvíli a zraněnou pravačkou se po něm natáhl. Kopl jsem ho do hlavy. A pak ještě jednou a pro jistotu ještě jednou, až omdlel a já se v klidu mohl sehnout pro svou zbraň.

* * *

Za chvíli mě dojel zbytek skupiny. Vezli jenom jednoho raněného. Bob to nepřežil. Než mu dokázali pomoct, vykrvácel. To černokabátník měl mnohem tužší kořínek. Starej Richard mu obvázal rány a během pár minut se probral. Přivázali jsme ho k Bobově koni a vyrazili na okraj lesa.

* * *

Boj skončil. Ovšem ne úplně. Zbytek karavany se shromáždil kolem tří aut, která vytvořila jakousi pomyslnou vozovou hradbu, a přeživší se za ně schovali. Alice a její hoši zůstali na svých pozicích.

„Škoda nábojů,“ pokrčila Alice rameny, když jsme k ní dorazili. „Jsou schovaní za auty a čekají, až se na ně vrhneme,“ vysvětlila.

„Což neuděláme, protože bychom přitom zbytečně pochcípali,“ dodal jsem už mnohem srozumitelněji – na nateklý jazyk jsem si zvolna zvykal. Situace byla jasná. Všichni chlapi, kteří stáli v doslechu, si úlevně oddechli. Kdybych jim nařídil sednout na koně a zaútočit, udělali by to, ale věděli, že dobrá půlka by to nemusela přežít.

„Kolik jste sejmuli z těch, co šli po vás?“ zeptal jsem se.

„Všechny. Ryan mezitím odstřeloval ten zbytek tam,“ pohodila hlavou k autům.