Ann Granger

BLÁTO A MRŠINY

Originální název: Mud, Muck and Dead Things

Vydáno u HEADLINE PUBLISHING GROUP, London 2009

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Digitální formáty DRUSALA s.r.o.

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© 2009 Ann Granger

First published in 2009 by HEADLINE PUBLISHING GROUP.

Translation © Jana Krollová, 2017

© Obálka Emil Křižka, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

ISBN 978-80-243-7833-6  (epub)

ISBN 978-80-243-7834-3  (mobi)

PRÍPAD PRO CAMPBELLOVOU A CARTERA

Kapitola 1

„Bláto a mršiny,“ bručel si pod vousy Lucas Burton. „Nesnáším venkov.“

Slova mu vyšla z úst, přestože tu nebyl nikdo kromě hejna vran, které vyrušil při hostině nad mršinou ležící u kraje cesty. Vrány zatřepaly černými křídly a odletěly. Nepříjemný čvachtavý zvuk ho přiměl podívat se na zem. Tlustá vrstva bláta nemilosrdně obepínala jeho původně čisté a naleštěné boty. Vrány se snesly dolů a pokračovaly v hodování. Vzájemně se strkaly a odháněly a přitom pronikavě krákaly. Jejich bystré oči se leskly škodolibou radostí. Lucas by skoro uvěřil, že se mu tito mizerové ptačího světa vysmívají.

Vytáhl nohu ven z bláta. Ozvalo se zlověstné mlasknutí a stopa po jeho kožené polobotce vyrobené na zakázku se okamžitě začala plnit vodou. Dobelhal se k blízké hromadě plesnivých dřevěných palet a marně se snažil oškrabat ten lepkavý hnus z podrážek bot. Ať už to bláto vzniklo z čehokoliv – a Lucas o tom v žádném případě neměl chuť přemýšlet –, hmota držela, jako by to bylo lepidlo. Rezignovaně si povzdechl a znovu vstoupil do toho marastu. Byl zde uvězněný a nezáleželo, jestli půjde dál, nebo se vrátí zpět. Špinavý bude v každém případě.

Domluvená schůzka se měla uskutečnit na zanedbaném, zjevně opuštěném statku u silnice druhé třídy, který se rozprostíral na kopci. Byl odtud úžasný výhled, ale Lucas neměl náladu ho ocenit. Ze tří stran se táhla zvlněná krajina. Čtvrtá strana se svažovala dolů. Hustý lesní porost poskytoval dokonalou ochranu proti všemu, co leželo na dně prudkého srázu.

„Na míle daleko od civilizace!“ zamumlal Lucas, jako by se snažil zachovat klid tím, že uslyší svůj vlastní hlas. Ale to byl přece hlavní důvod, proč tu je, nebo ne? Proč byla zvolena právě tahle pustina jako místo setkání? Bylo to odlehlé místo, ale zároveň dosažitelné po silnici a hrozila jen mizivá šance, že by je někdo vyrušil, snad kromě divoké zvěře. Nejdřív mu ten návrh připadal skvělý. Teď však znepokojeně přemýšlel, že osoba, na kterou tu čeká, má opravdu svérázný a zvrácený smysl pro humor. Vlastně se moc neliší od těch zatracených vran.

Alespoň neměl problémy to tu najít, jak ho předtím ujistil informátor. „Dřív se tomu říkalo Cricket Farm,“ řekl mu. „Neptejte se mě proč. Pokud vím, tak v naší zemi cvrčky nemáme, že ano? (Cricket znamená v angličtině cvrček – pozn. překl.) Možná to má něco společného s hraním kriketu…“

„Jste si jistý, že ta zatracená farma je už mimo provoz?“ ujišťoval se Lucas. „Víte, jak to na takových místech chodí. Nikde živá duše, jako ta pitomá loď Marie Celeste, a najednou, než se nadějete, máte kolem sebe stádo krav.“ (Mary Celeste byla americká loď, jež byla nalezena opuštěná 4. prosince 1872 východně od Azorských ostrovů za dosud nevysvětlených okolností – pozn. překl.) „Bez obav, nikdo tam nefarmařil už roky. Všechny budovy jsou opuštěné, dům je zchátralý a okna i dveře jsou zabedněné. Věřte mi,“ uzavřel ten člověk.

Tohle nebylo pro Lucase typické. Jejich vztahy se obnovily teprve nedávno po několikaleté odmlce. Tehdy byla jejich spolupráce přínosná. A Lucas pevně doufal, že to bude stejné i nyní. Až do této chvíle o tom nepochyboval. Když však stál na tomto zpustlém místě, zmocňovaly se ho obavy, že o něm neví skoro nic. Obvykle důvěřoval svému vlastnímu úsudku, ale v podstatě byl hráč. A každý hráč ví, že dříve či později prohraje.

Měl si vzít holínky. Anebo ne. Měl raději vybrat místo jejich setkání sám. Lucas o svém komplici začal mít čím dál větší pochybnosti.

„Ze silnice nebude mercedes vůbec vidět!“ sliboval mu.

Nebyl si tím úplně jistý. Opuštěné stodoly a hospodářské budovy, které se postupně měnily v ruiny, ohraničovaly dvě strany dvora. Na třetí straně se rozprostíral bývalý statek. Okna a dveře byly zabedněné. Zvětralá prkna svítila vybledlou šedí pod ocelově modrou oblohou. Pomyslil si, že už to musí být hodně dlouho, co tu vládl život. Nyní jen hromada harampádí, která se tyčila v rohu dvora, prozrazovala, že tu někdo žil. Halda starých krámů ho zaujala natolik, že strávil několik minut jejím zkoumáním. Byla to neobvyklá směsice zastaralých praček, sporáků a rozmanitých kovových věcí. Všechno postupně ničila rez a on nechápal, kde se tady taková spousta nepotřebných věcí vzala. Možná se někdo potřeboval zbavit starého železa, a tak to tady nepozorovaně složil a pak rychle ujel. Šrot má ale nějakou hodnotu, tedy kovový šrot, pomyslil si Lucas a sevřel rty. Ale koneckonců tohle není jeho starost.

Od silnice to bylo do dvora dost daleko. Dva zrezivělé sloupky se ohýbaly jako opilci směrem k zemi. Těžká brána z pěti vodorovných tyčí, která na nich kdysi spočívala, ale zmizela. Možná se stala součástí kovového odpadu jako tamty věci, pomyslil si Lucas. Přesto ty sloupky stále naznačovaly něco jako vstup a přitahovaly pohled k jeho zbožňovanému mercedesu, který se nacházel v tak nedůstojném prostředí. Bude lepší, když ho někam schová. Ale kam?

Jeho oči spočinuly na budově chléva přímo před ním.

Bylo otevřeno. Stavba měla střechu z vlnitého plechu. Plechové pláty byly už uvolněné, a tak se třásly a vrzaly, jak se do nich opíral čerstvý vítr, který vanul zde na kopci. Prodíral se blátem směrem k budově a nakoukl dovnitř. Skoro nic však neviděl. Uvnitř byla tma a stále zde byl cítit slabý zápach po bývalých obyvatelích, nebo spíš jejich tělesných funkcích. Udělal několik nepatrných krůčků dovnitř. Nechtěl jen tak vjet dovnitř a riskovat, že mu nějaký kus železa rozřízne pneumatiku.

Jeho oči si postupně zvykaly na šero. Dokázal rozeznat jednotlivá stání. Pod nohama mu chrastily ztrouchnivělé zbytky slámy. Proti své vůli v něm narůstala zvědavost. Jaký osud stihl tohle kdysi rušné místo, že se změnilo v takovou ruinu? A co víc, je zde nevyužívaná orná půda. Kdyby bylo tohle místo na prodej a kdyby dostal stavební povolení, za dobrou cenu by mohlo být jeho. Tahle myšlenka stála za úvahu. Tento projekt by daleko víc odpovídal jeho představám než malá hromada netříděného odpadu. Bylo by to něco velkého a přineslo by mu to ohromný zisk. Mohl by zde postavit šest osamoceně stojících domků ve stylu venkovských chatek, možná osm, kdyby se trochu zmáčkly. Lidé z města, kteří touží po venkovské idyle, mají tento styl rádi. Ve městě by si tak malý domek nekoupili, ale bez problémů vysolí balík peněz za králikárnu s napodobeninou starobylého krbu a s „výhledem“.

Už si v duchu představoval ta vysněná obydlí: zlatavý cotswoldský kámen (samozřejmě pouze jeho levnější imitace), špičaté dřevěné stříšky nad vchodovými dveřmi, parkoviště pro rezidenty a jednotlivé garáže (připočítané do stavebních nákladů) zabírající cenný prostor. Velmi neochotně vypudil tuto představu skvělé investice ze své mysli. Není tady, aby hledal stavební parcelu. Přesto byl však na sebe pyšný, že dokáže tímto způsobem uvažovat. Některé z jeho obchodních počinů začaly právě takto: náhodou na ně narazil a rychle jednal. Je třeba využít příležitosti.

Lucas postupoval dál do budovy stáje. Za ním se rýsovala silueta jeho stříbrošedého auta, orámovaná obdélníkem světla. Když se ohlédl, připadalo mu, že mercedes patří do jiného světa oproti tomu, kde se nyní nacházel. Tam venku byl svět, kde se děly nepříjemné věci, ale připadaly mu normální. Zde uvnitř vládla jiná pravidla, která on neznal. Na chvíli se ho zmocnil iracionální pocit, že se nebude moci vrátit zpět. Hned ho však vypudil z mysli a pokračoval dál. Nad hlavou mu rachotila plechová střecha, jež svými otvory propouštěla denní světlo a déšť. Uvnitř nebyl jen nezvyklý prostor, nacházela se tu i jiná doba, která náležela mizející kultuře. Jako by prošel kouzelným zrcadlem. Pocítil něco, co už léta nezažil. Dostal panický strach. Otočil se směrem ke světlu a světu, který znal a který tak náhle opustil.

Došel téměř k východu, tedy bezpečnému místu (protože jeho mysl to vyžadovala), když si náhle všiml schoulené siluety vlevo na podlaze. Při vstupu musel projít těsně kolem toho. Jeho oči však nebyly přivyklé tmě, a tak ji přehlédl. Zastavil se. Panický strach v něm narůstal. Začalo se mu dělat nevolno a chtělo se mu zvracet.

„Neblázni!“ pokáral se. „Je to jen hromada bince jako všude kolem.“

Něco ho však nutilo přijít k tomu blíž, jako by byl přitahován magnetickou silou. Říkal si, že se jen přesvědčí, že to není nic důležitého a zbaví se strachu. Nyní stál vedle toho. Jasně, je to jen stará bunda. Co se s tebou děje, Lucasi? Napomenul se. Vidíš duchy? Je to jenom stará růžová bunda. Nic víc, nic míň. Nejspíš patřila ženě, soudě podle barvy. Jeho obavy se na chvíli rozptýlily, ale vzápětí tu byly zpět. Bunda totiž nevypadala moc staře, a když o tom přemýšlel, nebyla skoro vůbec umazaná. Navíc nebyla ani trochu roztrhaná, ani dost špinavá na to, aby ji někdo vyhodil. Nepatřila sem. Kus roztrhané pytloviny ležící opodál sem naopak úplně zapadal. Ale proč se poměrně draze vypadající bunda válí vedle cáru pytle?

Jeho boty už byly tak zablácené, že neřešil, jestli si je umaže ještě víc. Zvedl nohu a chodidlem dloubl do bundy. Pod ní bylo něco pevného, co – další dloubnutí – pokračovalo pod pytlovinou. Někdo tu chtěl něco schovat. Velký předmět ukrývající se pod pytlovinou a pod bundou.

Lucas sebou cuknul a ustoupil dozadu. Nedokázal se otočit a vyběhnout ven, přestože si to tolik přál. Naléhavá potřeba prozkoumat tu zahalenou hromadu byla v rozporu s téměř stejným odporem se jí dotýkat. Představa fyzického kontaktu, položení holé dlaně na tu věc, ho odpuzovala. Rozhlédl se a uviděl staré vidle opřené o jedno stání. Uchopil je a snažil se zachytit pytlovinu ohnutými zuby nástroje a opatrně zjistit, co se skrývá pod ní.

Uvolnil se pronikavý nasládlý zápach a proudil kolem něho. Překryl i puch dobytka. V těsné blízkosti Lucase se v prachu povalovaly dvě končetiny oblečené v džínech s teniskami na nohou.

„Ne, ne, ne…,“ šeptal Lucas. „Není to, co si myslím. To není možné.“ Třásla se mu ruka. „Do toho, srabe!“ poručil si. Natáhl se vidlemi pro bundu, odhrnul ji na stranu a odkryl zbytek toho, co leželo na zemi. Do uší mu pronikl vlastní hlasitý výkřik. Stěny chléva ustoupily a pak se řítily dovnitř. Viděl bláto a hnůj, teď našel mršinu.

Nebyla to liška, podobná té, co ležela roztrhaná na kusy u kraje cesty, ale lidská bytost. Zírala nahoru podmračeným pohledem s očima podlitýma krví, které jako by se ho snažily obvinit z hrůzného činu. Byla to dívka. Mladé děvče. Posmrtná ztuhlost uvolnila spodní čelist a odhalila řadu bílých zubů. Namodralý jazyk lehce vyčníval a spodní ret byl zakrvácený, jako by si ho ošklivě prokousla.

Lucasovi se zvedl žaludek. Vidle odhodil stranou. Zapotácel se a vrávoravým krokem vyšel ven ze chléva a pokračoval dál k mercedesu. Nasoukal se dovnitř a bylo mu jedno, že na koberci zůstávají blátivé stopy. Jeho prsty zašátraly po klíčku, který se houpal v zapalování. Motor se probral k životu. Vycouval na druhou stranu dvora, zatočil volantem a prudce vyrazil vpřed. Vyjel vstupní bránou na silnici.

Naštěstí tudy zrovna neprojíždělo žádné auto, jinak by to do něho přímo napálil. Kdyby se mu nějakým zázrakem podařilo zabránit kolizi, řidič by ho stejně zahlédl. Bylo důležité, že se tu žádný svědek nevyskytoval. Lucas se zběsile řítil pryč. Zastavil až na úpatí kopce za hromadou mlází, kde sjel ze silnice na polní cestu. Zašátral po svém mobilu.

Volaný díkybohu hovor přijal.

„Poslyš!“ křičel a hlas mu přitom přeskakoval. „Nejezdi! Tedy, nejezdi na to místo, na Cricket Farm. Zatraceně! Kde teď jsi? Tak se otoč a vrať se domů. Na nic se mě neptej! Vše vysvětlím později. Prostě to udělej, jasný?“

Lucas se potil a usilovně se snažil udržet pod kontrolou své žaludeční šťávy, které stoupaly nahoru do hrdla. Ve snaze vypadnout z toho místa co nejrychleji, než ho někdo uvidí, po sobě musel zanechat bezpočet stop. Otisky pneumatik od mercedesu, jeho vlastní stopy, otisky prstů na vidlích. Koneckonců je to jedno, nebo ne? Je hodně pravděpodobné, že se znovu hustě rozprší, než tento den skončí. V posledních dnech pršelo totiž tak, že by Noemova archa mohla opět vyplout, a předpověď počasí slibovala v příštích dnech deště ještě víc. Smylo by to otisky pneumatik a stopy bot. Ale co otisky prstů? Ale no tak, určitě by byly rozmazané a neúplné. Možná je ani nenapadne zkontrolovat násadu. Koho? No přece policii.

Proč by měla policie jezdit na Cricket Farm? Nikdo tam nejezdí. Kromě něho, což je ještě horší. Nikdo nemusí najít tu – nikdo to nemusí najít po celé týdny, měsíce. Nejdůležitější je, že se nikdo nesmí dovědět, že tam byl on. O schůzce věděli jen oni dva. On o tom mluvit nebude a ten druhý se neodváží něco prozradit.

Do ticha se ozval rachot a vrčení motoru, které nabíralo na intenzitě. Velkou rychlostí se sem řítilo jiné vozidlo. Lucas hlasitě zaklel. Auto jelo z kopce kolem Cricket Farm, přímo k němu. Už nebyl čas nastartovat a odjet. Udělal to jediné, co mohl. Rychle se přikrčil a doufal, že si neznámý řidič bude myslet, že je auto prázdné.

Vozidlo projelo kolem. Lucas opatrně vystrčil hlavu a nakukoval přes palubní desku. Zahlédl však už jen zadní část přívěsu na přepravu koní. Byl to vozík pro jednoho koně s rampou v zadní části, která se zvedne nahoru a napůl uzavře box. Takové vozíky bývají obvykle zapřažené za Land Roverem nebo podobným typem auta. Co jiného by se tady dalo očekávat? Přívěs, který zmizel za zatáčkou, vypadal prázdný. To vysvětluje, proč měl řidič tak sešlápnutý plynový pedál. Musel to být nějaký venkovan zaujatý svými starostmi, kterého Lucas ani trochu nezajímal.

Uklidnil se a začal plánovat, co udělá. Nejdřív odtud musí vypadnout. Existuje něco, co by měl udělat jako první? A co by měl udělat potom?

Správný občan by samozřejmě nejdřív zavolal na policii a ohlásil ten hrůzný nález. Správní občané však nemají špatné svědomí. A Lucas? To jeho se vždycky přizpůsobilo okolnostem. Zřídkakdy proti něčemu protestovalo. Místo toho měl Lucas vypěstovaný silný pud sebezáchovy, který se nyní hlasitě ozýval. Udělal chybu, že sem přijel. A další, když se nechal zatáhnout do celé té pitomé záležitosti. Kdyby kontaktoval příslušné úřady, dopustil by se největší chyby, která by jen zhoršila ty předchozí. Nemohl si dovolit něco vysvětlovat. Policisté vždycky slibují diskrétnost, když potřebují povzbudit vystrašené svědky. Ale co je diskrétního na dvojici fízlů, v uniformě, nebo bez, kteří se objeví u vašich vchodových dveří – nebo ve vaší kanceláři – nebo kdekoliv jinde? Lucas se pyšnil tím, že byl pilířem společnosti, vzbuzujícím důvěru u druhých. Kdyby se nějaký idiot zmínil na baru v golfovém klubu nebo v místní hospodě, že Lucase Burtona navštívila policie („čestné slovo, na vlastní oči jsem je viděl odcházet“), dlouho by se o tom mluvilo. S fízly je to těžké. I když jsou v civilu, každý je pozná i se zavázanýma očima. I kdyby se mu podařilo vymyslet nějakou přesvědčivou báchorku, něčím je odbýt, stejně by jeho pověst utrpěla.

A co třeba anonymní telefonát? Z jeho mobilu ne, to by bylo hodně riskantní. Hovor by mohl být nakonec zaznamenán a zjistilo by se, odkud se z něj volalo. Možná by dokonce vypátrali jeho telefon. Poblíž ale nestály žádné veřejné telefonní budky. Nejbližší telefon by mohl být v místní hospodě. Někdo by si ho tam však mohl všimnout – cizinec budí vždy pozornost – a mohl by poslouchat jeho hovor. Anonymní volání nepřipadá v úvahu. Takže bude nejlépe, když to najde někdo jiný, nebo raději nikdo.

Vystoupil z auta a pomalu ho obešel. Bylo celé zastříkané blátem. Kdyby ho takhle někdo viděl přijíždět domů, vzbudilo by to jistě pozornost. Poblíž byla kaluž vody. Namočil do ní kapesník a pokusil se špínu setřít. Tím to ale ještě zhoršil. Zbývalo mu jen doufat, že ho nikdo neuvidí přijíždět. Pak učinil ještě jeden neúspěšný pokus vyčistit si boty.

Nakonec to vzdal a pohlédl na hodinky. Ztratil skoro dvacet minut! Copak se zbláznil? Někdo mohl projet kolem a všimnout si zvláštního týpka, který se snaží umýt auto kapesníkem. Kapky deště začaly dopadat na čelní sklo a bičovat ho do tváře. Déšť postupně sílil. Vydal se na cestu domů. Později bude muset opláchnout mercedes a zahladit všechny stopy po tom zatraceném místě.

Uháněl odtud pryč a přemítal, že ta nepříjemnost jen potvrdila jeho negativní vztah k venkovu. Vždycky ho něčím nemile překvapí. Když to nejsou krávy, objeví se mrtvola.

Kapitola 2

Land Rover s prázdným přívěsem pro koně projel s rachotem kolem cedule s nápisem Stáje Berryhill, jezdecké centrum a ustájení koní. Majitel: P. Gowerová. Hned za cedulí auto odbočilo doleva a pokračovalo dolů po cestě, až nakonec zastavilo uprostřed dvora.

Jednotlivé boxy stály ve dvou řadách proti sobě. Jako koryto sloužila stará smaltovaná vana. Penny (neboli P. Gowerová) společně s každým, kdo měl ruce a nohy, dělala, co mohla, aby udržela místo čisté. Přesto v duchu smutně přemítala, jak by bylo krásné, kdyby to tu mohla trochu lépe vybavit. I lidé by zaplatili víc, kdyby byla jejich zvířata umístěna v „opravdové“ stáji z cihel a s krytou kruhovou ohradou se škvárovým povrchem pro výcvik koní a… Ach, no co se dá dělat. Penny si povzdechla. Sny byly krásné, ale realita drahá. Člověk musí investovat, aby vydělal, slyšela ze všech stran. Ale nelze investovat, když není z čeho. A ona byla ráda za to, co má. Dvůr možná není jako ze žurnálu, ale když ho kupovala, byla to ruina. Udělala tady kus práce. Bohužel to ocenilo jen pár návštěvníků.

Jedna nebo dvě koňské hlavy vykoukly z boxu, když uslyšely zvuk Pennyina auta. Koně zvědavě nastražili uši. Jen Solo, který kdysi býval první, kdo při zvuku motoru jejího auta vystrčil hlavu a zařehtal na pozdrav, se neobjevil.

Zrovna měla návštěvu. Stála tam dvě auta. Jedno parkovalo poblíž „kanceláře“ a druhé dole u brány vedoucí do výběhu pro koně. Obě auta poznala. To bližší, tmavě modrý Passat, patřilo Andrewovi Ferrisovi. Doufala, že tu nečeká dlouho. To druhé, zablácený starý Jaguár dole u výběhu, řídila Felina Foscottová. Zrovna tohle jí chybělo, matka Foscottová s dítětem.

Sešla dolů. Uviděla tam Andrewa, jak se opírá o ohradu. Na vzdálenější straně ona (s jeho pomocí) postavila několik nízkých skoků. Andrew byl tou podívanou úplně fascinovaný. Malé dítě na kaštanově hnědém poníkovi s bílými podkolenkami a ušima dozadu. Dvojice se přiblížila k sadě červenobílých vodorovných tyčí s takovou vervou, jako by dostali povel k útoku. Potom, na poslední chvíli, kaštan objel překážku z jedné strany a jezdec pokračoval přímo. Penny jako by zaslechla žuchnutí, když jezdec dopadl na zem vedle překážky. Vzápětí se přetočil a posadil se. Poník ještě chvíli cválal, pak se zastavil a odfrkl si jako drak. Šlachovitá postava v ručně šité značkové bundě Barbour k němu došla a popadla uzdu způsobem, který znamenal „žádné hlouposti“. Poník zatřepal hlavou a vyhodil předníma nohama do vzduchu, ale nijak úporně se nebránil.

„Charlie!“ zařvala ta šlachovitá postava. „Neseď tam tak! Nasedej!“

„Promiň, Andrewe,“ řekla Penny a postavila se k plotu vedle něho. „Musela jsem vyzvednout vozík u Eliho Smithe. Solo ho poškodil, když se pokoušel prokopat ven, a Eli slíbil, že ho opraví.“

„A spravil ho?“

„To víš, že jo. Eli spraví skoro všechno, když chce. Naštěstí se nabídl, že to udělá. Jinak bych se nedoplatila. Nechtěl za to ani penny. Doufám, že je Charlie v pořádku.“

„Myslím, že ano,“ odvětil Andrew a hleděl na dítě nezaujatým pohledem. „Děti mají kosti jako z gumy, nemyslíš?“

„Naštěstí. Tohle dítě má v padání z koně velké zkušenosti.“

„No tak, Charlie, trochu života!“

Malá postava sedící u překážky se postavila na nohy a otráveně se ploužila směrem k poníkovi.

„To je vážně děvče!“ překvapeně zvolal Andrew. „Nemám pravdu?“

„Ano. To jsi poznal teprve teď?“

„Řekl bych, že v jezdeckém vypadají všichni stejně. Teď vidím, že má dlouhé vlasy. Musela je mít zastrčené pod kloboukem. Proč se jmenuje Charlie?“

„Charlotte. Myslím, že její matka chtěla syna. To je její máma, Selina Foscottová, co vydává ty rozkazy.“

„Říkal jsem si, že vypadá jako stará Selina. Ty ji určitě nazýváš generál v sukních, nemám pravdu? Nepřipadá mi, že by k té dívce chovala nějaké mateřské pudy. Spíš vypadá jako by vedla výcvik vojenské jízdy. Takže Charlotte? Charlotte Foscottová, to není moc šťastná kombinace jmen.“

„Příjemná jako osina v zadku, to je Selina. Pojďme do kanceláře.“

Když se blížili k otevřeným stáním, Andrew řekl: „Lindsey asi před dvaceti minutami odjela s klientem. S takovým hubeným chlápkem s koleny vystrčenými dopředu.“

„Pan Pritchard. Začal jezdit na koni, aby si rozšířil obzory. Cituji jeho slova. Podle mě by udělal líp, kdyby se učil malovat akvarely. Ale baví ho to a hlavně platí.“

Došli k její „kanceláři“, což byl ve skutečnosti předělaný poslední dřevěný box. Letmý pohled ukázal, že místnost slouží i jako sedlárna. Řada sedel byla pověšená na kolících. Pod nimi visely uzdy. Aby bylo jasné, že se jedná o kancelář, stál tam malý stolek (který se vznešeně nazýval „pracovní stůl“) a dvě staré dřevěné židle. Police byly na zdi naproti sedlům a kromě různých krabic s papíry a několika promáčknutých plechovek se zde nacházely dva tvrdé jezdecké klobouky. Protože zde nebyla okna, musely být dvoje dveře do poloviny výšky boxu odkryté, ať pršelo, nebo svítilo slunce, aby do místnosti proudilo světlo. Pohled na dvůr sice vytvářel iluzi prostoru, ale ve skutečnosti bylo volné prostranství velmi stísněné. Vedle, za dřevěnou přepážkou, bylo slyšet, jak Solo odfrkává a podupává. Občas narazil do zdi.

Andrew se rozhlédl a povzdechl si.

„To je v pohodě, Andy. Nenechávám tady nic důležitého nebo citlivého, žádné účty nebo výpisy z banky. Tyhle věci mám u sebe doma. Tady mám jen knihu objednávek jízd a nepodstatné věci.“ Když mluvila, vytáhla mobil a pečlivě ho vyrovnala na stůl vedle knihy objednávek, jejíž listy byly ohnuté jako oslí uši, a vedle kousku papíru, na kterém bylo načmáráno: „Mick Mackenzie se tady stavil a nechal to tu.“

„To“ byla bílá obálka.

„Jeho účet,“ řekla Penny. „Vím, co je uvnitř. Ani to nemusím otvírat. Ale zaplatit to musím. Mick je skvělý, ale nestojí o klienty, kteří neplatí za jeho veterinární ošetření.“ „Bude to stát hodně peněz?“ vyjádřil Andrew obavy. „Jakýkoliv účet je pro mě drahý! Klienti, kteří tu mají své koně, si za ně platí veterinární ošetření sami. Ale mí dva miláčkové měli poslední dobou problémy.“ Pohlédla na Andrewa. „Však proto jsi za mnou přijel, nemám pravdu? Promluvit si o mé žalostné finanční situaci. Nebude ti vadit, když postavíš na čaj? Jsi blíž.“

„Postavit na čaj“ znamenalo zapálit hořák plynového vařiče. Andrew to neochotně udělal.

„Tady to není bezpečné, chápeš? Všechno to dřevo kolem – a zvířata ubytovaná hned vedle.“ Měl na mysli plynovou bombu. „Je to určeno někam na terasu.“

„Lindsey nebo já to zapalujeme, jen když si uděláme přestávku na čaj nebo když máme návštěvu jako zrovna teď. Samo o sobě to nevybuchne,“ řekla Penny na svou obhajobu.

„Bouchlo by to, kdyby tady hořelo a plameny by zachvátily tuhle kancelář. Aspoň to po skončení služby vezmi s sebou domů.“

„Dost řečí o katastrofách, Andy. Úplně stačí, že jsem na pokraji bankrotu. A nemůžu s sebou vláčet plynovou bombu, kamkoliv se hnu.“

„Ještě tak špatné to není,“ odvětil. „Tedy, zatím ještě ne. Ale budeš muset zvýšit své příjmy, Penny. Myslím to vážně, není nač čekat.“

„Nemám žádné volné boxy. Nemůžu přibrat do nájmu další klienty. Mohla bych zrušit tuhle kancelář a předělat ji na stáj, ale pak bych neměla kde jednat s klienty, když přijedou a potřebují se se mnou na něčem domluvit. A taky bychom s Lindsey neměly kam dát všechny ty krámy. Jak to vypadá, budu muset brzy koupit nového poníka pro začínající jezdce, jestli se mi podaří sehnat takového, který by mě finančně nezruinoval. Solo začíná být s přibývajícím věkem náladový. Nikdy předtím mu přívěsný vozík nevadil. Další den vyváděl jako šílený. Veterinář říká, že možná na jedno oko hůř vidí. Jestli je to pravda, nebude už moci sloužit při hodinách jízdy. Mohlo by to být hodně nebezpečné nejen pro jezdce, ale i pro všechny ostatní. Ta představa mě děsí. Nemohla bych ho pouštět mimo ohraničené prostory. Dokonce i zde, kdyby měl špatný zrak, by se mohl nečekaně splašit a vykopnout nohama. Zacházení s ním by bylo nebezpečné a moje pojistka by mi byla k ničemu, kdyby způsobil nehodu. Zatím to asi nehrozí. Mick Mackenzie mě na ten problém jen upozornil.“

Penny udělala rezignované gesto. „Tak se na to podíváme. Chudák zvíře už je k ničemu. Je to břemeno navíc.“ Natáhla se a dotkla se zalepené bílé obálky. „Možná je uvnitř zrovna tohle, ne účet. Jen konečné zúčtování pro Sola.“

„Takže on by navrhoval kulku do hlavy?“

„To je hrozná představa. Mohl by být nějakou dobu v ústraní ve výběhu, ale nakonec… Slepý kůň je slepý kůň. Stojí mě peníze a žádné nevydělává.“ Penny si omotala pramen hnědých vlasů kolem ukazováčku a vypadala utrápeně.

„Hodiny jízdy vynáší, že jo? Nechceš se víc věnovat této oblasti? Třeba bez Sola?“

„Bez chudáka Sola ne. Stejně tady všechno dělám jen já a Lindsey. Když některá z nás vezme žáka na vyjížďku, zůstane tu jen jedna na všechnu zbývající práci. Ani jedna z nás si nebere dovolenou. Pravou dovolenou. Lindsey si vzala dva týdny na Velikonoce, protože její manžel na tom trval, a já musela všechno zvládat s vyplazeným jazykem, to ti řeknu.“

„Přišel jsem ti sem pomoci,“ namítl dotčeně.

„Ó, promiň, tak jsem to nemyslela. Vím, že jsi mi pomáhal, a byla jsem ti za to moc vděčná. Jsem ti vděčná, Andrewe, za všechno. Za to, že mi vedeš účetnictví za nižší cenu, že mi sem dobrovolně přijdeš vykydat hnůj, opravit ploty a pomoci, kde je třeba. Jsi ten nejlepší kamarád, kterého mám.“

Výmluvně se na ni podíval.

„To ne, Andy. Jsi ženatý. Copak to nechápeš?“

„Není to tak, jak si myslíš. Karen je od minulého týdne v Portugalsku. Plaví se po řece Douro. Vrátí se až za dva týdny. Za pár dní pak odjede zase pryč, předpokládám do střední Evropy.“

„Dělá, co může, Andrewe. Musí být náročné provádět skupiny turistů.“

„Vím, že toho má až nad hlavu. Ale také vím, že ji to baví. Nedokázal bych jí říct, aby toho nechala. Bylo by to sobecké a zbytečné. Ale oba dva víme, že naše manželství je v troskách. Je jen otázkou času, kdy to jeden z nás dvou ukončí. Čekám, až s tím přijde ona. A ona zase čeká na mě.“

„Nejsem manželská poradna, Andrewe,“ řekla Penny stroze. „I kdybys byl volný, my dva bychom spolu nebyli šťastní. A to bych ani nemusela dělat chůvu postarším zazobancům, kteří sjíždějí evropské řeky odshora až dolů. Moje místo je tady.“

„Moje drahá stará máma,“ řekl Andrew posmutněle, „čítávala romány, ve kterých se dvojice braly z lásky.“

„Já nejsem postava z románu. A ty taky ne.“

Protáhl obličej a zakoulel očima. „Svět je tak krutý…“

„Jo, to teda je.“

Ve dveřích se objevil stín postavy a oba zvedli hlavy.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2