Vlastimil Vondruška

FIORELLA A DŮM ZTRACENÝCH DUŠÍ

Dobrodružství dcery dvorního alchymisty císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

Ilustrace © Martina Dzurová, 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7839-8  (epub)

ISBN 978-80-243-7840-4  (mobi)

Sofince a Damianovi

I.

Staroměstskou ulicí k Velkému rynku kráčel hlouček chlapců. I když byl slunečný den a nebe jako vymetené, měli na sobě krátké černé pláštíky s nařasenými límci a na hlavách barety, jaké nosívali žáci jezuitské koleje v Klementinu. Všichni byli rozesmátí a rozpustile pokřikovali na kolemjdoucí. Právě začínaly letní vakace, celé tři měsíce prázdnin. I městský biřic, který stál u nároží radnice, se dobromyslně usmíval, místo aby je napomenul.

„Tak se mějte, já se loučím,“ oznámil jim Martin, tělnatý chlapec s pihovatými tvářemi a věčně rozježenými tmavými vlasy. Chystal se odbočit k honosnému portálu radnice. Nedávno mu bylo čtrnáct let a mezi žáky byl nejmladší. Proto si z něj často utahovali.

„Nikam, zůstaneš s námi!“ napomenul ho přísně vysoký Francek. Ten byl naopak nejstarší. Nedávno oslavil dvacetiny, ale v koleji se žáci dělili do tříd nikoli podle věku, nýbrž na základě znalostí a složených zkoušek. Proto spolu studovali chlapci i skoro dospělí muži. Francek příliš pilný nebyl. Pocházel ze zemanského rodu a jeho rodiče byli zámožní. Hrdě o sobě tvrdil, že je urozený rytíř, a proto ho musí mladší spolužáci poslouchat.

Ostatní ho příliš rádi neměli, ale tolerovali ho, protože za ně tu a tam zaplatil. Martinovi občas koupil preclík a těm starším pivo. Proto ho přijali za hejtmana své třídy, jíž mezi sebou říkali cech žáků darebáků. Francek byl na své postavení náležitě pyšný.

„Chci se zastavit u otce v kanceláři,“ vysvětloval Martin. Jeho otec Cyprián byl už řadu let městským písařem a svého syna vedl k učenosti, což sice Martin chápal, ale rozhodně ho to nenaplňovalo pocitem štěstí.

„Nech ho jít,“ zastal se ho Mikuláš, syn jednoho ze staroměstských konšelů. „Však on nás dožene, viď? My se zatím zastavíme u pekaře.“

„U pekaře?“ zbystřil Martin. Byl zavalitý po matce, rád jedl a skoro pořád se usmíval. Jeho nejlepší přítel Lukáš ho často popichoval tvrzením, že se nesměje, jen když nejí nebo na jídlo nemyslí. A protože jí nebo myslí na jídlo skoro pořád, neměl dosud možnost zjistit, jak vypadá zamračený.

„Zastavíme se pro pár preclíků,“ pokračoval s vážným výrazem Mikuláš.

„No, možná bych mohl za otcem zajít později,“ zaváhal Martin.

Celý hlouček vybuchl v hlasitý smích. Teprve teď Martinovi došlo, že si z něj utahují a dobromyslně mávl rukou, že jim to nemá za zlé. Odbočil k radnici a Francek za ním křikl, že by si měl pospíšit a pak je dohnat, protože jdou vykokrhávat poběhlice.

To byl dávný žákovský zvyk, kterým začínali své vakace. Kdysi obcházeli před svatým Janem Křtitelem se svým kantorem domy a on káral mladé dívky, aby nehřešily. Žáci přitom zpívávali zbožné písně. To bylo ještě před válkami s kališníky. Jenže pak husité učené mistry vyhnali a obchůzek se ujali sami žáci. Místo zbožného zpěvu začali recitovat posměšné verše před domy dívek, o nichž se vědělo, že se nechovají zrovna ctnostně. A těch byla na Starém Městě pražském většina, alespoň podle mínění otců jezuitů.

Své vystoupení žáci vždy začínali a končili hlasitým kokrháním. Protože však mnohé dívky nechtěly, aby jim rozpustilí mládenci dělávali na ulicích ostudu, čekaly na ně u vrat a dávaly jim drobné dárky, obvykle buchtu nebo stříbrňák. Pak ke kokrhání nedošlo a hlouček rozesmátých žáků pokračoval dál. Byly ovšem i holky, které si to nemínily nechat líbit. Počkaly, až rozpustilí vakanti začnou před jejich domem své posměšné žertování, z oken na ně dělaly výhrůžná gesta, spílaly jim, a když žáci skončili, vychrstly na ně vědro vody. Pak ale i ony seběhly dolů a nějaké odškodné jim daly. Byla z toho vždycky spousta smíchu. Když žáci obešli město, celí zmáčení se usadili v některém z šenků poblíž rynku, aby uschli a propili to, co při obchůzce dostali. Martin pro podobnou zábavu příliš nehoroval. Proto neurčitě slíbil, že je později najde, a pospíchal k radnici.

U vrat zahlédl sklepnici z šenku od Zlatých šišek Lucii. Černovlasá dívka byla stará jako on a na sobě měla nemožně výstřední suknici. Dříve si z ní Martin kvůli šatům tropíval žerty, ale od té doby, co se stala členkou jejich Bratrstva křišťálu, ji nechával na pokoji. Věděl, že dívka, jako je Lucie, je ochotná vtipkovat o čemkoli, jen ne o tom, jak vypadá. Byla totiž přesvědčená, že je velice půvabná. A byla to celkem pravda, Martinovi se rozhodně líbila.

„Tahle holka, to je ten tvůj otec? Proto jsi od nás tak rychle utekl?“ pokřikovali na něj rozpustile spolužáci, když si jí všimli. Dělal, že je neslyší, i když věděl, že zadat si před ostatními s holkou není pro žáka jezuitské koleje důstojné. A že by mu to mnohokrát připomněli, kdyby ovšem před nimi nebyly vakace. Během nich se všechny staré hříšky zapomněly.

Ani tak by si však z jejich popichování těžkou hlavu nedělal. Názor na dívky změnil od té doby, co se seznámil s Fiorellou, dcerou císařova alchymisty. Došlo k tomu vlastně omylem, protože zpočátku netušil, že je holka. Převlékala se za chlapce a tvrdila, že se jmenuje Rafael a je bratrem oné Fiorelly. Když pak na to se svým přítelem Lukášem přišli, bylo pozdě. To už patřila do party a zdatně jim pomáhala bojovat proti jejich věčným rivalům, partě kluků z Caletné. Navíc zachránila před šibenicí Martinova otce, kterého na radnici křivě obvinili z krádeže peněz. Právě proto tehdy založili oni tři své Bratrstvo křišťálu.

Zásluhu na jeho laskavějším vztahu k holkám měla ovšem i sama Lucie. Při jednom vyšetřování zjistil, že navzdory nakrucování a chichotání není vůbec hloupá. Právě tehdy ji přijali do Bratrstva jako čtvrtého člena. Byla sirotek, takže to v životě rozhodně neměla jednoduché. Sloužila u strýce Křišťana v šenku jako sklepnice, ale brala život takový, jaký je. Martin se rozhodl, že bude jejím rytířem a bude ji chránit. Stejně jako byl jeho nerozlučný druh Lukáš rytířem alchymistovy dcery Fiorelly. Lucie byla první dívka, kterou v životě políbil, ale pak se svědomitě vyzpovídal z hříchu v kostele.

Martin bydlel v nevelkém domě nedaleko rynku. Kožná ulička byla spíše spojovacím průchodem s několika staveními a žilo v ní jen několik rodin. Starší chlapci tam byli jen dva, on a Lukáš. Tím třetím, kdo vlastně bratrstvo založil, byl alchymistický učeň Rafael, za něhož se Fiorella převlékala. Před rokem se spolu s otcem Giovannim da Ponte přistěhovala do nejhonosnějšího domu, jemuž se říkalo U Bradýře. V časech císaře Rudolfa II. měli alchymisti přáno a byli zámožní.

Holka však v alchymistické dílně pomáhat nemohla, a tak otec kdysi vymyslel, že se dcera bude vydávat za svého bratra a bude mu dělat učedníka. Protože uměla neuvěřitelně zacházet s různými substancemi, jako by ovládala kouzla, stala se právě ona hlavou Bratrstva křišťálu.

Jakýmsi dílem náhody, a také díky tomu, že strýc Martinova jediného skutečného přítele Lukáše byl staroměstským rychtářem, dostali se k vyšetřování zločinů. Vždycky to byly zapeklité případy, kdy jim šlo doslova o krky, ale nakonec to byli oni, kdo zločince usvědčil. Při posledním vyšetřování jim pomáhala Lucie, i když nebyla z jejich ulice. Pracovala však hned za rohem v šenku. Stala se členem Bratrstva křišťálu a nesmírně si toho považovala, dokonce víc než pochvaly, kterou jim za pomoc při pátrání vyslovil stárnoucí a někdy trochu vrtkavý císař Rudolf.

„Co máš?“ zeptal se Lucie. Okamžitě si všiml, že se tváří vážně.

„Já vím, že mé rodině Bratrstvo už jednou pomohlo,“ začala nejistě. „Jenže já mám příbuzných hrozně moc. Vůbec nechápu, jak je možné, že má někdo z nich pořád nějaký průšvih. Stejně jako já.

Holt jsem po nich. Začínají vakace, a tak mě napadlo, jestli bys jim nepomohl.“

„Koho zabili?“ vyhrkl Martin skoro potěšeně. Vyšetřování zločinů považoval za své druhé řemeslo. I to měla na svědomí Fiorella, ale trochu taky právě Lucie.

„Nikoho nezabili,“ zakroutila pobaveně hlavou. „Nemusíme pronásledovat pořád jen násilníky, mordýře a lupiče, ne?“

„Tak o co jde?“ povzdechl si otráveně. Když se na něj obrátila s žádostí o pomoc, cítil se polichocený důvěrou. Jenže teď pochopil, že půjde o nějakou hloupost a nedokázal skrýt zklamání.

Lucie zvážněla a v jejích tmavých očích nesvítily jako jindy uličnické jiskřičky. Vypadala ostražitě. Nenápadně se rozhlédla a ztišila hlas: „Víš, Martine, ono jde o něco, co je nad můj rozum. Nebudeme zřejmě pronásledovat zločince z masa a kostí, ale duchy!“

„Brrr!“

„Ty se jich přece nebojíš!“ dodala rychle, když si všimla, že zaváhal. Ona sama na nadpřirozené síly příliš nevěřila, ale pravda byla, že vůbec nerozuměla tomu, co se stalo včera její sestřenici. To neměla ráda a spíše než strach cítila zlost.

Martin býval pověrčivý a jako dítě se nebál ničeho tolik jako ďábla. To ovšem Lucie netušila, protože nechodila do školy v Klementinské koleji.

Jezuité svým žákům neustále připomínali hanebnosti pekel a protestantů. V jejich pojetí byly skutky obou stejně ohavné. Martin pocházel z počestné katolické rodiny.

Martinův strach z mocností pekelných nahlodala až Fiorella. Ta si z nadpřirozených sil většinou utahovala, neboť alchymie byla vědou o hmotě, a protivila se tak středověkým pověrám. Tak to alespoň vysvětlovala. Navíc ve dvou případech, které Bratrstvo křišťálu vyšetřovalo, šlo na první pohled o kouzla, upíry a ďábla, a nakonec se ze všeho vyklubalo jen několik pomatených a zlých lidí.

„Nebojím,“ potvrdil Martin černovlasé sklepnici odhodlaně. „Abys to ale nemusela vykládat dvakrát, co kdybych přivedl ostatní? Sejdeme se v naší skrýši ve františkánské zahradě a tam nám všechno povíš.“

„Právě proto, že začínají vakace a ty nebudeš mít co dělat, myslela jsem, že bychom na to mohli stačit jen sami dva,“ řekla Lucie a svůdně se na něj usmála. To uměla a Martin chápal, že to je součást jejího řemesla. Přesto ho to potěšilo. V její společnosti mu bývalo dobře a navzdory nemožné suknici to Lucii slušelo.

„Ono nám stejně nic jiného nezbývá,“ pokračovala věcně. „Lukáš je doma, otec dodělává nějaké přilbice a prý to spěchá. Řekl mi, že se dneska z dílny nejspíše neuvolní. Fiorella je zase s otcem v laboratoři na Pražském hradě. Připravují pro císaře ohňostroj. Jak vidíš, je to na tobě.“

„A samozřejmě to spěchá.“

„Co říkává Fiorella? Po každé stopě musíš jít při vyšetřování, dokud je žhavá. Třeba je to nakonec jenom hloupost a já bych si udělala ostudu, pokud bych tím obtěžovala celé naše Bratrstvo. Uděláš to pro mě?“

Když to říkala, uchopila ho za ruku a trochu popletený Martin vyhrkl, že pro ni samozřejmě udělá všechno. Pak zrudl, ruku vytrhl z jejího sevření a zabručel, ať tu chvíli počká, že si jen koupí preclík, protože dnes zřejmě přijde o oběd.

Lucie přikývla a s lehkým úsměvem sledovala, jak jeho záda mizí v temném mázhauzu pekařského krámu. Věděla, že dosáhla svého, ale současně měla na sebe trochu zlost, protože se zase chovala jako sklepnice. Přitom si mnohokrát umínila, že bude s Martinem a s Lukášem jednat důstojně a bude je přesvědčovat nikoli lacinými úsměvy, ale argumenty, stejně jako to dělávala Fiorella. Na okamžik pocítila lehounký záchvěv žárlivosti, ale hned ho zahnala. Fiorella jí tolik pomohla a nebýt jí, neměla by tak skvělé přátele.

„Lucie, Lucie, ty se dneska zase chováš!“ napomenula sama sebe. Omlouvala to však hrůzou, kterou ráno zažila.

Dílna alchymisty Giovanniho da Ponte se nacházela skoro až na konci Zlaté uličky. Tak se říkalo řadě nízkých domků přilepených k hradbě Pražského hradu. Do uličky se vstupovalo zašlou brankou, která sice neměla jméno, ale říkalo se jí Brána tajemství. Tu hlídali dva strážní v pestrém oblečení lancknechtů, protože to byl jediný přístup do téhle tajemstvím obestřené části císařského dvora. Od vyšetřování zločinu, v němž hráli roli zabití netopýři, se domky alchymistů strážily.

Fiorella stála u stolu, na němž hořel kahan, a v ruce držela křivuli s fialovou tinkturou. Přidala několik bílých krystalů a mrzutě, bez zájmu tekutinu protřepala. Krystaly se rozpustily a tinktura se zabarvila do ruda jako krev. Pak křivuli vrátila na stůl a složila ruce na prsou.

V laboratoři byla oblečená jako chlapec. Měla tmavé, do ofiny střižené vlasy, kulatou tvář a velké černé oči. Ty zdědila po své italské matce. Jenže ta před mnoha lety zemřela a od té doby žila jen s otcem. Měla se starat o domácnost, ale to ji nikdy příliš nebavilo, na rozdíl od alchymie. Proto doma jako hospodyně vypomáhala Martinova matka.

Pokud Fiorella vystupovala jako chlapec, nosívala kožené nohavice a bílou lněnou košili s malým krajkovým límcem, jak vyžadovala móda císařského dvora. Přes ramena měla přehozený krátký pláštík s ozdobnou sponou, u pasu dýku a na hlavě baret s tmavým perem. Za pár týdnů měla oslavit patnácté narozeniny, ale protože byla velice štíhlá, vypadala mladší a nikdo by nehádal, že tenhle Rafael je ve skutečnosti Fiorella.

„Stalo se něco?“ zeptal se jí starostlivě otec. Nebyl zvyklý, aby se dcera tvářila v laboratoři tak otráveně. Kdyby stála v kuchyni u pánve, chápal by to, ale tady to rozhodně obvyklé nebylo.

„Vůbec nic,“ procedila mezi zuby, jako by ji všechno obtěžovalo. Tohle Giovanni da Ponte nesnášel, a protože nestačila uhnout, dostala pohlavek. Ne silný, přesto jí baret spadl z hlavy, jak sebou prudce trhla. Nepamatovala se, kdy jí dal otec pohlavek naposledy.

Zvedla baret a nasadila si ho na hlavu. Chvíli trucovala, ale pak sama začala: „Všechno mě tu štve. Paracelsus odešel z Prahy před čtvrt rokem a minulý týden i Raimund. Skvělí alchymisti a dobří přátelé odcházejí. Ti noví, které císař Rudolf pozval, jsou na nic. Ráno mne jeden dokonce poplácal po zádech a pošeptal, že se mu moc líbím.“

„On poznal, že jsi holka?“

„Ne. Ten pitomec má asi rád chlapce. Jakub z Regenu si říká. Neměl bys to povědět císaři?“

„K čemu by to bylo? On nás neplatí proto, abychom se chovali jako andělé, ale abychom přišli na to, jak se dají transmutovat kovy. Nebo jak se dá vyrobit kámen mudrců.“

„Tak proč my musíme dělat pořád ty hloupé ohňostroje?“ vybuchla. „Proč taky nevyrábíme zlato?“

„A ty víš, jak se to dělá?“ zeptal se přísně a zvedl prst. To bylo mnohem důraznější varování než pohlavek. „Pamatuj si, alchymie není kejklířství. Je to věda, která vyžaduje poctivost a trpělivost. Ano, děláme pro císaře jednoduché kejkle, abychom ho pobavili. Za to nás platí, a ne špatně. Ale nepodvádíme ho jako jiní alchymisti. Neslibujeme to, čím si nejsme jistí. Nabízíme pouze takové umění, které doopravdy známe. Díky tomu můžeme ve volném čase zkoumat tajemství hmoty. Bude-li si to Bůh přát, třeba objevíme tajemství transmutace. Teprve pak mu ho nabídnu. Budeš-li se však tvářit jako kyselé zelí, neobjevíme nikdy nic. Protože štěstí přeje jen těm, kteří se usmívají a mají dobré srdce.“

„Ale já ho přece dobré mám,“ protestovala rozmrzele. Trochu se teď za zbytečné fňukání styděla, proto ukázala na křivuli s tekutinou barvy krve a zeptala se, co má udělat teď.

„Nejdříve dokončíme náš hovor. Já vím, proč jsi tak protivná,“ pokračoval otec a nedokázal skrýt shovívavost. To zase nesnášela Fiorella, ale copak mu ona mohla dát pohlavek?

„Nudíš se. Už měsíc nemělo vaše Bratrstvo křišťálu žádný pořádný případ. A Lukáš na tebe nemá čas, protože se připravuje na tovaryšskou zkoušku. Neodporuj! Své touhy a zlost musíš nechat vždy před prahem dílny. To je dávný zákon našeho řemesla, a ty to moc dobře víš. Alchymie je krásná proto, že o výsledku nerozhodují city, ale rozum.“

„Vím to. Omlouvám se!“ „Není proč, jsi ještě mladá. Tu tinkturu vylij na podlahu a pak k ní přidej tohle!“

Udělala to. Vzápětí se místnost zahalila mlžným oparem, který páchl sírou. Na všechny strany se začaly rozletovat vějíře zlatavých jisker. Když se opar rozptýlil, na podlaze zůstala tmavá loužička hnědé páchnoucí kaše.

„To neznám,“ přiznala zaujatě. „Jak jsi to udělal?“

„Ale nijak,“ opáčil ležérním hlasem, jakým před chvílí mluvila ona. Fiorella se zasmála a sepjala ruce, jako by úpěnlivě prosila. Experiment ji opravdu zajímal.

„Chceš to vědět, i když to jsou jen kejkle pro pobavení?“ pokáral ji otec, protože jí ještě úplně neodpustil. Pak však poctivě popsal, jaké substance a v jakém poměru musí smíchat. Ale varoval ji, aby na tu černou kaši nesahala rukou, protože by se jí přilepila na kůži a pak by měla nejméně den silné svědění. Nabral ji na dřevěnou lopatu a vyhodil do staré díže, v níž končily všechny zbytky experimentů.

V laboratoři zase zavládla příjemná nálada. Oba měli spoustu práce, protože ohňostroj pro císaře se měl konat po slavnostní hostině zítra večer na nádvoří. Giovanni da Ponte byl v tomto řemesle v křesťanském světě jedním z nejlepších, a kdyby chtěl, přijal by ho do svých služeb ochotně kterýkoli panovník. Jenže v životě se stěhoval už tolikrát, že se rozhodl dát své dceři konečně pocit domova. A protože se v Českém království narodil a jeho rodné jméno bylo Jan z Mostu, bylo logické, že pro ni vybral Prahu.

Table of Contents

I.