Nina George

PŘISTAV NADĚJE

Originalni nazev: Die Mondspielerin

Vydano v Knaur Verlag, München, 2011

Vydala Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright DIE MONDSPIELERIN © 2010 by Nina George

Originally published in 2010 by Droemer Knaur

Translation © Dagmar Hoangová 2016

© Moravska Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7845-9  (epub)

ISBN 978-80-243-7846-6  (mobi)

Jensovi

milenci, manželovi a příteli

a

Wolfgangu Georgemu

*20. března 1938 †4. dubna 2011

nejlepšímu otci na světě

1

Bylo to její první rozhodnutí, které učinila sama. Poprvé v životě jen ona určila, co se má stát.

Marianne se rozhodla zemřít. Teď. A tady. Tam dole ve vodách Seiny, na konci tohoto pošmourného šedivého dne.

Nebylo vidět ani jednu hvězdu. A Eiffelovka se ztrácela za mlžným oparem smogu. Paříž produkovala hluk, nepřetržité burácení skútrů a automobilů, šeptání metra hluboko v útrobách města.

Voda byla hluboká, studená, černá a hebká. Seina ji uchopí a na loži svobody a ticha odnese do moře.

Po tvářích jí stékaly slzy. Vytvářely lesklé slané cestičky. Marianne se ale přes slzy usmívala. Nikdy předtím se necítila tak lehká. Tak volná a šťastná.

„Je to moje věc,“ zašeptala. „Jen moje věc.“

Zula si mnohokrát podražené střevíce, které si koupila před patnácti lety. Tajně, nebyla to žádná výhodná nabídka. Lothar by jí vynadal, kdyby se to dověděl. Daroval jí k nim potom šaty druhé jakosti s vadnou tkaninou, za sníženou cenu, šedé šaty s šedivými květinami. I ty měla dnes na sobě.

Poslední dnešek. Dokud měla před sebou všechny ty roky a desetiletí, připadal jí ten čas nekonečný. Jako kniha, která čeká na napsání. Takový byl život, který ležel před ní, když byla mladá. Teď jí bylo šedesát a stránky knihy jejího života zůstaly prázdné. Nepopsané.

Nekonečnost uplynula jako jediný šedivý den.

Pečlivě srovnala boty na lavičce, vedle které stála. Krátce se zamyslela a postavila je na zem. Nechtěla, aby se lavička umazala, aby si nějaká krásná žena udělala skvrnu na sukni a upadla kvůli tomu do rozpaků.

Pokusila se stáhnout snubní prsten. Nepodařilo se jí to. Strčila prst do úst. Po chvíli kroužek z prstu sklouzl. Pod ním byla pokožka světlá.

Na druhé straně mostu Pont Neuf spal na lavičce muž v košili s úzkými proužky, jakou nosili rybáři. Marianne mu byla vděčná, že se k ní otočil zády.

Položila prsten ke střevícům. Však ho někdo najde a bude z něj několik dní žít, když ho zastaví. Koupí si bagetu, pastis, kus špeku. Něco čerstvého, nic z odpadků. Možná i noviny, které ho zahřejí.

„Konec s prošlými potravinami!“ pronesla.

Lothar jí zatrhával v přílohách týdeníků akční nabídky, jako si jiní vybírají pořady v televizním programu. Sobota: Vsadíte se, že…? Neděle: Místo činu. Pondělí: Rajčatový protlak s prošlou trvanlivostí. Bude se jíst, co je označené křížkem.

Marianne zavřela oči.

Lothar. Pro své přátele Lotto. Štábní nadrotmistr dělostřelectva, velitel roty.

Lothar Messmann, bytem v Celle, idylickém městečku, v posledním domě slepé ulice s plaňkovým plotempřímo u jejího rozšířeného konce. Muž, kterému stáří slušelo.

Lothar. Miloval své povolání, své auto a televizi. Sedával na pohovce, na konferenčním stolku podnos s jídlem, ovládač v levé ruce, vidličku v pravé, zvuk zesílený na maximum, jak to dělostřelci potřebují.

„Konec s Lotharem!“ špitla Marianne.

Rychle přitiskla ruku na ústa. Neslyšel ji někdo?

Rozepnula si kabát. Třeba ještě někoho zahřeje, i když podšívku zašívala už tolikrát, že byl její vzorek nesourodý a pestrobarevný. Lothar jí přivážel z cest do Bonnu a Berlína, kam dojížděl na ústředí, lahvičky šamponu a nitě, které našel v hotelových pokojích. Malá kartonová kolečka a na nich nitě šedé, černé, bílé, červené.

Kdo potřebuje červenou?, pomyslela si Marianne a začala pečlivě skládat světle hnědý kabát. Jako Lotharovy kapesníky a vyžehlené ručníky, aby hrany zařezávaly.

Nikdy v životě na sobě neměla nic červeného. „Barva kurev,“ sykla její matka a vlepila jí facku, když přišla jako jedenáctiletá domů s červeným šátkem na krku. Našla ho venku, voněl květinovým parfémem.

Na Montmartru seděla na okraji chodníku žena s vyhrnutou sukní a červenými střevíci. Kolem uplakaných očí měla rozmazané oční stíny. „Opilá děvka,“ pronesl někdo ze skupiny turistů. Když k ní Marianne chtěla zamířit, Lothar ji zadržel. „Nezesměšňuj se, zavinila si to přece sama.“

Zabránil jí, aby té neznámé pomohla, a táhl ji do restaurace, v níž měli účastníci autobusového zájezdu objednaný stůl. Marianne se otáčela tak dlouho, až francouzská průvodkyně se zavrtěním hlavy prohlásila: „Jeconnais la chanson – je to stále stejné. Přitom si za to ty ženské mohou samy.“

Lothar souhlasně přikývl. Marianne si představila samu sebe na tom obrubníku. Tím to všechno začalo. A teď je tady.

Odešla ještě dřív, než jim obsluha naservírovala předkrm, protože už nemohla vydržet jen sedět a mlčet. Lothar to vůbec nezaregistroval. Byl zabraný do hovoru, který vedl už dvanáct hodin s veselou vdovou z Burgdorfu. Žena neustále pištěla incroyable! – neuvěřitelné. Bez ohledu na to, co Lothar řekl. Skrz bílou halenku jí prosvítala červená podprsenka.

Marianne ani nebyla žárlivá, jen unavená. Vyšla z toho podniku a nechala se nést davem. Zůstala stát až na Pont Neuf.

Lothar. Bylo by snadné dávat vinu jen jemu.

Tak jednoduché to ale nebylo.

„Můžeš si za to sama,“ zašeptala Marianne.

Myslela na svou svatbu, která se konala v květnu před jednačtyřiceti roky. Její otec opřený o hůl pozoroval, jak hodinu za hodinou marně čeká na to, že ji manžel požádá o tanec. „Moje statečné děvče,“ pronesl rakovinou zesláblým hlasem. Mrzla v tenkých bílých šatech, neodvažovala se však pohnout. Možná je to všechno jen sen a skončí, když udělá chybný krok.

„Slíbíš mi, že budeš šťastná?“ zeptal se jí otec a Marianne odpověděla ano. Bylo jí devatenáct.

Nakonec to byla jen jedna velká lež.

Dva dny po svatbě její otec zemřel.

Marianne znovu protřepala složený kabát, hodila ho na zem a začala po něm dupat.

„Konec! Teď! Konec se mnou!“ Naposledy šlápla na kabát a připadala si hrozně odvážná.

Ten pocit přešel stejně rychle, jak vzplanul. Zvedla plášť a přehodila ho přes opěradlo lavičky.

Můžeš si za to sama.

Nebylo už nic, co by mohla odložit. Nevlastnila žádný šperk. Ani klobouk. Neměla nic. Odřenou kabelku, v níž se nacházel průvodce Paříží, několik sáčků se solí a cukrem, sponka do vlasů, průkaz totožnosti a peněženka, postavila ke střevícům a prstenu.

Začala vylézat na hrazení. Lehla si na břicho a přitáhla druhou nohu. Málem sklouzla zpátky. Srdce jí divoce bušilo, puls pádil, drsný pískovec rozedíral koleno.

Nahmatala prsty štěrbinu a vytáhla se nahoru. Zvládla to. Posadila se a přehodila nohy přes okraj zdi.

Jen se odrazit a padat, na tom se přece nedalo nic zkazit.

Marianne pomyslela na ústí Seiny u Honfleuru, jímž její tělo po všech stavidlech a březích propluje, než dorazí k moři. Představila si, jak se bude na vlnách otáčet, jako by tančila podle písně, kterou může slyšet jen ona a moře. Honfleur. Tam se narodil Erik Satie. Milovala jeho hudbu jako ostatně všechny hudební žánry. Hudba byla jako film, který viděla za zavřenými víčky. A u Satiho se jí vybavovalo moře, přestože u něj nikdy nebyla.

„Miluju tě, Eriku. Miluju tě,“ zašeptala Marianne. Nikdy to neřekla jinému muži než Lotharovi.

Kdy jí naposledy řekl, že ji miluje?

Řekl to vůbec někdy?

Marianne čekala strach, ten ale nepřicházel.

Smrt není zadarmo, platí se za ni životem.

Jaká je moje cena?

Žádná.

To není pro ďábla férová směna.

Můžeš si za to sama.

Když se Marianne opřela dlaněmi o kamennou zeď a posunovala se kupředu, zaváhala. Vzpomněla si na orchidej, kterou našla v odpadcích. Jak po šesti měsících péče a předzpěvování nejen ožila, ale i rozkvetla.

Pak se oběma rukama odrazila.

Skok se změnil v pád, paže jí vylétly nahoru. Zatímco se řítila dolů, myslela na životní pojištění, které pozůstalým v případě sebevraždy nevyplatí. Ztracených sto dvacet čtyři tisíc pět set třiašedesát eur. Lothar bude bez sebe.

Přece jen férová směna.

S touto myšlenkou Marianne dopadla do ledově studené Seiny. Pocit divoké radosti vystřídal hluboký stud, když se jí šedé květované šaty omotaly kolem hlavy. Zoufale se snažila stáhnout okraj sukně dolů, aby nikdo neviděl její nahé nohy.

Po chvíli to vzdala, rozpřáhla paže, otevřela ústa a začala usilovně vdechovat vodu.

2

Umírání se podobalo vznášení.

Bylo to tak krásné!

Tohle štěstí nepřestávalo a bylo možné ho polykat. Vypila všechno.

Vidíš, tatínku, slib je slib.

Viděla fialový květ orchideje a všude kolem zněla hudba. Když se nad ní sklonil stín, poznala smrt. Měla její obličej, tvář zestárlé dívky se světlýma očima a ustřiženými hnědými copy.

Ústa smrťáka byla teplá. Jeho vousy škrábaly, jeho rty se stále znovu pokládaly na její. Marianne z něj cítila cibulovou polévku, červené víno, cigarety a skořici.

Smrt ji nepřestávala vysávat, byla hladová.

Zakopala nohama.

Na prsa se jí položily dvě silné paže. Mdle se pokusila zkroutit studené prsty, které dopadaly na její hrudník. Úder za úderem. Polibek. V hrtanu jí stoupal chlad.

Marianne vytřeštila oči, otevřela doširoka ústa a začala dávit tmavou špinavou vodu. Se sténáním se vzepjala. Když se nadechla, pocítila bolest ostrou jako čepel nože. Rozřezávala jí plíce na kusy.

A ten rámus! Všechno bylo tak hlasité!

Kam zmizela hudba? Kam se podělo to děvče a štěstí? Vyzvracela ho?

Marianne opět klesla na tvrdou zem.

Smrt ji udeřila do obličeje.

Pohlédla vzhůru a dívala se do očí modrých jako nebe. Kuckala a lapala po dechu. Malátně zvedla paži a dala smrti pohlavek.

Smrťák na ni mluvil rychlou, melodickou francouzštinou. Chtěl ji přimět k tomu, aby se posadila.

Marianne mu vlepila další facku.

Okamžitě ji vrátil. Tentokrát ne tak silně. Vlastně jen pohladil její tvář.

Sáhla si na obličej. Jak je možné, že to cítí?

„Jak to?“ zachroptěla tiše.

Byla tu taková zima! A ten kravál! Marianne se podívala nalevo, napravo a na své ruce zelené od trávy, do níž se křečovitě zatínaly. Pont Neuf byl nedaleko, jen několik metrů. Ležela vedle stanu na pravém břehu řeky a Paříž duněla. Nebyla mrtvá.

Žila.

Žaludek a plíce ji bolely, celé tělo ji bolelo, dokonce i vlasy, které jí šedivé, mokré a těžké spadaly na ramena. Srdce, hlava, duše, břicho, tváře, zkrátka všechno.

„Nejsem mrtvá?“ zasípala zoufale.

Muž v rybářské košili se usmál, jeho úsměv ale okamžitě zmizel za hněvivým výrazem. Ukázal na řeku, s nechápavým výrazem ve tváři si poklepal na čelo a namířil prstem na své mokré nohy.

„Proč?“ chtěla na něj křiknout, hlas se jí ale zlomil do chraptivého šepotu. „Proč jste to udělal?“

Vzpažil, naznačil skok po hlavě, ukázal na Marianne, na Seinu a na sebe. Rozhodil rukama, jako by chtěl říct: „Co jiného jsem mohl dělat?“

„Měla jsem… důvod. Spoustu důvodů. Neměl jste právo vzít mi smrt. Jste snad Bůh? Ne, nejste, protože to bych byla mrtvá!“

Muž s modrýma očima pod hustým, černým obočím na ni pohlížel, jako by rozuměl. Stáhl si přes hlavu umáčenou košili a vyždímal ji.

Jeho pohled padl náhle na její levé ňadro, které bylo díky rozepnutým knoflíkům vidět. Obočí mu překvapeně vylétlo vzhůru. Marianne uchopila v panice látku a stáhla okraje živůtku k sobě. Po celý život ukrývala ošklivé znaménko – zvláštní pigmentovou kožní vadu ve tvaru plamene – pod halenkami a šaty bez výstřihů. Nechodila se koupat, jen v noci, když ji nikdo nemohl vidět. Matka té skvrně říkala čarodějnická stopa, Lothar čertovská věc. Nikdy se jí nedotkl a pokaždé zavřel oči, když za ní přišel, aby pět minut spočinul v jejím těle.

Pak si Marianne všimla svých nahých nohou. Zoufale se snažila stáhnout dolů lem sukně, z něhož odkapávala voda, a zároveň zapnout knoflíky na prsou.

Odrazila nataženou ruku muže, který jí chtěl pomoct, a vstala. Uhladila si mokré, těžké šaty, které na ní zplihle visely. Vlasy jí páchly brakickou vodou. Nejistými kroky zamířila k nábřežní zdi.

Moc nízká, příliš malá na to, aby se z ní vrhla dolů. Zranila by se, ale nezabila.

„Madame!“ zaprosil muž sytým hlasem a sáhl po její paži. Znovu ho odstrčila. Se zavřenýma očima se po něm začala pěstmi ohánět ve snaze zasáhnout jeho obličej a paže, trefila ale vždy jen vzduch. Kopla po něm nohou. Uhnul, ale necouvl. Pro ostatní to muselo vypadat, jako by tančili tragikomedii lásky.

„Mně!“ vyrážela při každém kopnutí. „Mně patří moje smrt, jen mně a nikomu jinému. Neměl jste mi ji brát!“

„Madame,“ pronesl znovu prosebně a sevřel Marianne oběma pažemi. Držel ji tak dlouho, až přestala kopat a vyčerpaně se opřela o jeho nahé rameno. Prsty, jejichž bříška byla suchá jako sláma, jí odhrnul vlasy z obličeje. Byl cítit spánkem, Seinou a jablky ve sluncem ohřátém dřevěném regálu.

Začal ji pohupovat v náručí tak jemně a něžně, jak to ještě nikdo nikdy nedělal.

Marianne se rozplakala. Schovala se v objetí toho cizího člověka a on ji nepřestával držet a konejšit, zatímco ona srdceryvně štkala.

„Mais non. Non!“ Muž ji od sebe trochu odsunul, zvedl jí bradu a řekl: „Venez avec moi. Venez. On y va. Allez.“

Vlekl ji s sebou. Marianne se cítila nekonečně slabá, bosé paty si otloukala o drsné kameny. Muž ji nepouštěl. Vedl ji na Pont Neuf.

Když vstoupili na most, zahnal hvízdnutím dva pobudy, kteří se skláněli nad párem dámských a nestejných pánských bot. Jeden si tiskl na prsa Mariannin kabát, druhý se zplstnatělou vlněnou čepicí na hlavě kousl právě do snubního prstenu a zašklebil se.

Jakmile byli na téže úrovni, sykl muž na tuláky. Větší vytáhl mobil, menší váhavě podal Marianne snubní prsten.

Marianne se roztřásla zimou. Třes vycházel z hloubi jejího těla a stále narůstal.

Vytrhla bezdomovci prsten z ruky a chtěla vylézt na kamenné zábradlí, muži k ní ale přiskočili a zadrželi ji. V jejich očích viděla Marianne jen soucit a strach, že budou stíháni za něco, co se jich netýká.

„Nesahejte na mě!“ vykřikla, nikdo ji však nepustil.

Přes její protesty ji posadili na lavičku. Velký přehodil Marianne přes ramena svůj černý kabát, druhý se podrbal na čepici a na strohé vybídnutí poklekl, aby jí rukávem bundy osušil mokré nohy.

Její zachránce telefonoval. Tuláci usedli na lavičku vedle Marianne. Když se je pokusila kousnout, jemně sevřeli její ruce. Jeden z nich se předklonil a položil Marianne snubní prsten do prohnuté dlaně.

Upřeně hleděla na matný kroužek ze žlutého zlata. Nosila ho jednačtyřicet let. Jen jednou ho málem odložila. O čtyřicátém výročí sňatku. Vyžehlila si šedé květované šaty, odkoukala z tři měsíce starého časopisu, který vytáhla z kontejneru na papír, účes zvaný banánový uzel a použila pár kapek parfému Chanel ze vzorku připojeného k vyhozenému časopisu. Voněl po květinách. Moc ráda by měla červený šátek na krk.

Otevřela láhev sektu a čekala na manžela.

„Jak to vypadáš?“ byla Lotharova první otázka.

Zatočila se před ním a podala mu sklenku šampaňského.

„Na nás!“ pronesla. „Na čtyřicet let manželství!“

Trochu usrkl a podíval se přes její rameno na konferenční stolek s kachlovou deskou, na němž stála otevřená láhev.

„Tak drahý sekt? Musí to být? Uvědomuješ si, kolik stojí?“

„Je to výročí našeho sňatku.“

„To není důvod k rozhazování. Nemůžeš dělat s mými penězi, co se ti zlíbí.“ Neplakala tehdy. Nikdy v Lotharově přítomnosti neplakala. Jen pod sprchou, kde to nemohl vidět.

Jeho peníze! Tak ráda by vydělávala vlastní.

Bůh jí byl svědkem, že pracovala. Nejdřív na matčině statku ve Wendlandu, později jako porodní asistentka se svou babičkou a nakonec jako hospodyně. Do okamžiku, kdy se provdala za Lothara a on jí zakázal starat se o domácnost cizím lidem. Měla vést domácnost jemu. Byla jeho uklízečkou, pradlenou, kuchařkou, zahradnicí, manželkou, ženuškou, jeho základnou, jak tomu říkal. Své matce byla dvacet let ošetřovatelkou, do její smrti. Skončilo to až na Marianniny dvaačtyřicáté narozeniny. Do té doby vycházela Marianne z domu skoro jen za nákupy. Pěšky, protože jí Lothar zakázal použít auto. Matka se každý den pokálela do postele. Dojít si sama na záchod nedokázala, nadávat dceři ale den co den mohla. Lothar přespával stále častěji v kasárnách, vyrážel si do společnosti sám, psal své ženušce pohlednice z dovolených a nechával maminku srdečně pozdravovat.

Marianne pustila prsten na zem.

V tu chvíli zaslechla sirénu, zavřela oči a nezvedla víčka, dokud pronikavý jekot, který se blížil ulicemi města, před ní neutichl.

Bezdomovci před modře blikajícím majákem couvli. Když k nim přispěchali dva sanitáři a malá žena s kufříkem, muž v rybářské košili předstoupil, ukázal na Marianne a na Seinu a znovu si zaťukal na čelo.

Považuje mě za blázna, pomyslela si Marianne.

Pokusila se vpravit do obličeje úsměv, který ukazovala celá desetiletí Lotharovi. „Jsi mnohem hezčí, když se usmíváš,“ řekl jí po jejich první schůzce.

Byl to první muž, který ji nazval hezkou. I přes to znaménko a všechno ostatní. Nebyla blázen. Ne.

A nebyla mrtvá.

Pohlédla na muže, který ji vytáhl ze Seiny. Ale ona se ho o to neprosila! To on byl blázen. Natolik šílený, aby si myslel, že k životu stačí, když člověk přežije.

Nechala se připoutat k nosítkům. Když je zdravotníci zvedli a vezli k otevřeným dveřím sanitního vozu, uchopil muž s blankytně modrýma očima Marianne za ruku. Byla na dotek teplá. Teplá a známá. Marianne spatřila v jeho velkých černých zornicích svůj odraz. Světlé oči, které jí vždy připadaly příliš velké, malý nos, srdčitý obličej a šedivé vlasy, šedohnědé jako mrtvé dřevo.

Když ruku otevřela, ležel na její dlani snubní prsten.

„Omlouvám se za ty okolnosti,“ řekla, on ale jen zavrtěl hlavou.

„Excusez-moi,“ dodala.

„Il n´y a pas de quoi,“ pronesl vážně a poplácal si rukou na prsa. „Vous avez compris?“ zeptal se.

Marianne se usmála. Ať to myslel jakkoli, měl rozhodně pravdu.

„Je m´appelle Eric.“

Podal lékařce Marianninu kabelku.

„Marianne,“ chtěla říct, nechala to ale být. Stačilo, když ten chlap bude vyprávět přátelům, že vytáhl z vody bláznivou ženskou. K čemu jméno, jména nic neříkají.

Znovu chytila Erica za ruku.

„Nechte si ho, prosím!“ řekla.

Zahleděl se na prsten, který mu vrátila.

Pak se dveře zavřely.

„Nenávidím tě, Ericu!“ špitla Marianne. Měla pocit, že stále ještě cítí, jak ji po tváři hladí jeho suché, ale něžné prsty.

Popruhy se jí během jízdy zařezávaly do masa. Lékařka natáhla stříkačku a píchla Marianne do ohybu paže injekci. Pak jí zabodla do hřbetu ruky kanylu, aby mohla připojit infuzi.

„Mrzí mě, že jste kvůli mně musela ven,“ zašeptala Marianne a podívala se lékařce do hnědých očí, které před jejím pohledem rychle uhnuly.

„Je suis allemande,“ vydechla Marianne. „Allemande.“

Znělo to jako mandle.

Lékařka ji přikryla dekou a pustila se do diktování. Mladý asistent s řídkými vousy na bradě její slova zapisoval. Silný uklidňující prostředek začal působit.

„Jsem mandle,“ zamumlala Marianne ještě a usnula.

Table of Contents

1

2