Amy Gentry

GOOD AS GONE

Copyright © 2016 by Amy Gentry

Translation © 2017 by Miriam Ghaniová

Poetry translation © 2017 by Jana Kantorová-Báliková

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

Preklad vznikol s finančnou podporou

Literárneho fondu

Z anglického originálu Good as Gone (Houghton Mifflin

Harcourt Publishing Company, New York 2016)

preložila Miriam Ghaniová.

Verše prebásnila Jana Kantorová-Báliková.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2017

ako svoju 5 188. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-5501-2

Venujem Curtisovi, najlepšiemu žijúcemu človekovi.

Prológ

Jane sa strhla zo spánku. „Julie?“ zašepkala.

Izba zívala prázdnotou. Po dvoch rokoch, čo spávala vo vlastnej izbe v novom dome, ju konečne prestala trápiť nočná mora, ako na ňu zo stropu spadne ventilátor a rozseká ju na kusy. Zmizli aj pavúky ukryté v tieňoch. Desaťročné dievča už nemusí pred spaním kontrolovať každý kút. Iba občas, keď Jane niečo uprostred noci vytrhlo zo sna, v tichu so strachom načúvala, či nezačuje Juliin tlmený dych. V starom dome si zvykla vyložiť jednu nohu na horné zábradlie poschodovej postele a chichotala sa, kým ju Julie nezahriakla: Pst, Janie, spi. Teraz tuho zažmúrila oči, skôr ako stihli zablúdiť do tmavých rohov, kde sa spájali steny so stropom.

Ďalší zvuk však určite vyšiel z Juliinej izby.

Jane odhodila prikrývku a bosými nohami sa dotkla koberca. V starom dome sa jej pri vstávaní z postele na hladkej drevenej podlahe pod nohami vždy šmykol pletený koberček. Teraz však zvuk jej krokov tlmil hrubý koberec. Podišla k dverám a nazrela do tmavej chodby. Na druhej strane sa črtal nejasný obdĺžnik svetlejšej tmy – zatvorené dvere.

Len málokedy spávali so zatvorenými dverami. V Janinej izbe bolo príliš teplo, v Juliinej zasa zima. Mama síce šomrala na cirkuláciu vzduchu v dvojposchodovom dome, ale rodičovská spálňa bola na prízemí a rodičia mali dvere vždy zatvorené, lebo boli dospelí. A teraz bola dospelá aj Julie, alebo aspoň chcela byť. Zdalo sa, že od trinástych narodenín trávi celý čas hrou na dospelú. Pomaly si česala vlasy pred kúpeľňovým zrkadlom, akoby nacvičovala nejaké tajné predstavenie, a namiesto toho, aby sa hodila na posteľ bruchom nadol ako Jane, sedela za stolom a písala si do denníka. A najnovšie sa začala zatvárať v izbe.

Svetlejší obdĺžnik na konci chodby sa zachvel a na jednej strane sa otvoril do tmy. Dvere na Juliinej izbe sa otvorili smerom dovnútra. Na ich okraji zbadala Jane štyri veľké prsty.

Skôr ako sa stihla zamyslieť, schovala sa do šatníka, prikrčila sa a zatvorila za sebou dvere. Tie prsty boli privysoko, takže nepatrili Julie, a boli priveľké, aby patrili mame. Neboli ani otcove, hoci nechápala, ako to vie, a to ju vystrašilo najviac.

Tiché nepríjemné cvaknutie jej pripomenulo, že dvere na šatníku nedržia. Vystrela ruky, no dvere sa už pomaly otvárali.

Jane tuho zažmúrila oči a na chodbe sa ozvali tiché kroky. O chvíľu ich otvorila a zistila, že dvere na šatníku sa odchýlili len na niekoľko centimetrov. Zo skrýše videla kúsok chodby, ktorá takmer žiarila v porovnaní s tmou v šatníku. Rozoznala každé vlákno béžového koberca, každú ryhu v stene a polovicu zarámovaného portrétu visiaceho na stene. Bol to portrét spred mnohých rokov, na ktorom sedela v Juliinom lone v detských šatách s obrázkom plachetnice, čo sa chvela na vyšívaných vlnách. Chvelo sa aj všetko ostatné. Kroky sa blížili k Janinej izbe.

V strede chodby zaškrípala drevená doska. Majiteľ ruky bol na polceste do jej izby. Počuje, ako jej zakaždým hučí v ušiach, keď tlčúce srdce rozochveje plachetnicu? Jane potlačila nutkanie schúliť sa medzi šaty zavesené na hrkotajúcich vešiakoch.

Vtom sa na koberci zjavila chudá noha so zvyškami ružového laku na palci a Jane si vydýchla. Je to len Julie. Hodinu pred narodeninovou oslavou sa krčila nad nechtami na nohách a maľovala si ich ružovým lakom, ale do polovice leta sa jej väčšina zoškrabala na drsnom bielom dne záhradného bazéna a zostali jej iba drobné farebné zvyšky. Čo sa týka tých prstov na dverách, Jane sa určite pomýlila. Zasa si niečo namýšľala, presne ako tie pavúky v tieňoch. A naozaj, o chvíľu sa v jej zornom uhle zjavila Julie v nočnej košeli s Mickeym Mousom, ktorá jej poletovala okolo kolien. Mierila k schodisku pri Janinej izbe. Asi dostala chuť na polnočnú maškrtu. Janina nočná košeľa s káčerom Donaldom, ktorá sa hodila k Juliinej, bola zabalená v hnedej taške. Darujú ju charite, lebo Jane z nej už vyrástla. Mama vraví, že raz bude vyššia ako Julie. Jane si s úľavou objala kolená v pyžame.

Prsty sa však vrátili. Tentoraz sa objavili na Juliinom pleci a zovreli látku nočnej košele. Dlhé svetlé vlasy sa jej zaplietli medzi hrčovité hánky. Jane si sotva všimla Juliino meravé vystreté telo, ktoré pripomínalo bábku s veľkými očami. Tesne za ňou nasledovala vysoká mužská postava. Julie a ten neznámy muž sa pohybovali ako v spomalenom zábere, akoby jeho dlhá chlpatá ruka predstavovala reťaz, čo ich zväzovala.

Zobuď sa, zobuď sa, zobuď sa, hovorila si Jane, ale nič sa nestalo. Všetko vrátane nej akoby zamrzlo, presne ako vo sne. Hýbali sa len Julie a ten muž. Pomaly, ale rýchlejšie ako ľad. Pomaly, ale už boli takmer pri jej izbe. Jane otvorila ústa a chcela vykríknuť.

Vtom ju Julie zbadala.

Jane sa výkrik zasekol v hrdle, keď Julie pozrela priamo do jej skrýše v šatníku. Jane jej opätovala pohľad s prosbou, aby jej naznačila, čo má robiť. Bola pripravená poslúchnuť, kričať, plakať, ba dokonca sa aj rozosmiať, ak to mal byť len žart. Julie by ju určite nenechala samu v tomto zlom sne. Keby jej povedala, čo má robiť, sľubovala si Jane v duchu, počúvla by ju a už nikdy by sa na nič nesťažovala.

Julie nepohla hlavou, iba zdvihla obočie a veľavravne pozrela na muža za ňou a potom naspäť na Jane, akoby jej chcela naznačiť, aby si ho dobre obzrela. Jane však nechcela. Namiesto toho sa sústredila na Julie. Julie a muž sa obrátili na odpočívadle bez toho, aby zastali pri jej dverách, a Jane zistila, prečo Julie kráča tak strnulo: muž jej pritískal na chrbát hrot dlhého ostrého noža. Jane pocítila medzi lopatkami nepríjemné pichnutie, akoby ju poštípal hmyz, a oči jej zaliali slzy.

Stáli na vrchole schodiska, keď sa z podkrovia ozvalo hlasné vŕzganie. Jane vedela, že to len dom sadá, ale muž zastal a nervózne sa obzrel cez plece. V zlomku sekundy, kým sa stihol otočiť naspäť, Julie akoby sa vyslobodila spod kliatby. Obrátila sa k Jane, zdvihla ukazovák k perám a mlčky ich otvorila do tvaru písmena O.

Pst.

Jane poslúchla. Julie vykročila po schodoch nadol a muž s nožom ju nasledoval.

Takto som podľa výpovede jedinej svedkyne prišla o dcéru – vlastne o obe moje dcéry, o všetko, o všetko – v priebehu jedinej noci.

1

Julie je preč už osem rokov, ale mŕtva je oveľa dlhšie. Mám pocit, že celé stáročia. Vyjdem do horúceho dňa, aby som odučila poslednú hodinu jarného semestra. Je len stred mája a vzduch v Houstone pripomína teplý ľudský dych. Len čo za sebou zamknem dvere, na pokožke pod šatami pocítim pot. Urobím päť krokov do garáže a všetky zahalené miesta na tele mám mokré. Kým sa dostanem do auta, potia sa mi dokonca aj hánky a pri nasadaní do SUV mi takmer vykĺzne prenosný plastový pohár. Po viečku sa rozleje čierna káva. Pár kvapiek mi dopadne aj na ruku. Popália ma, ale ja si ich nevšímam a radšej zapnem klimatizáciu.

Leto prichádza každý rok o niečo skôr.

Vycúvam autom cez príjazdovú cestu a bezpečnostnú bránu, ktorú sme postavili, keď už bolo neskoro. Prejdem cez rezidenčnú štvrť a napojím sa na betónovú cestu I–10. Stúpa k oblohe a pripomína mi rebrované chvosty dinosaurov. O ôsmej ráno, keď sú cesty zaplnené ako srdce s upchatou tepnou a trojitým bajpasom, pretláčam sa cez štrnásťprúdovú beznádejnú zápchu, žiarivé kapoty a červené zadné svetlá, slabo žmurkajúce v rannom opare.

Potrebujem vidieť ponad autá, takže ekonomický prius zostal v garáži a namiesto neho jazdím každý deň Tomovým obrovským čiernym rangeroverom – veď on ho takmer nepoužíva – po troch rôznych diaľniciach až k univerzite a naspäť. Posúvam sa pomaly ako slimák a zabúdam na ostatných vodičov. Sústredím sa na ošúchané nápisy nad betónovým prístreškom radu obchodov: BIG BOY DOLLAR STORE, CARTRIDGE WORLD, L-A HAIR. Nad mexickou reštauráciou bliká ružové neónové svetlo, spoza mýtnych domčekov vykúka monštruózny žlto-modrý nápis IKEA a nechutne žltú tehlovú bytovku delia od diaľnice len rady roztrúsených lagerstrémií. Všetko mi pripomína, že to najhoršie sa už stalo. Pohľad na jednotlivé známe budovy potrebujem rovnako ako moja matka ruženec. Nech žije majiteľ umývačky, milostiplný Pán s tebou. Modli sa za nás, majiteľ O Qwik-Fast Printing. Majiteľka skladov, k tebe vzdycháme.

Aj bilbordy s Julie sú už preč. Jeden býval práve tu, na križovatke cesty I–10 a okruhu 610, pri domove dôchodcov medzi baptistickým kostolom a betónovým nadjazdom, ale správcovia sa pred piatimi rokmi rozhodli strhnúť ho. Alebo to bolo dávnejšie? Myslím, že sa to stalo v dôsledku vysokých nákladov, hoci som nikdy netušila, koľko môžu také bilbordy stáť. O Juliin fond sa staral Tom. Dnes sa na mňa z bilbordu so širokým úsmevom škerí obrovský kňaz z megacirkvi a vedľa neho sú napísané slová: VIERA KAŽDÝ DEŇ, NIE KAŽDODENNÁ VIERA. Premýšľam, či prelepili jej tvár kňazovou, alebo ju najprv strhli. Hlúposť, veď na tomto bilborde sa odvtedy vystriedalo mnoho reklám. Reklamy na zubára a dočasnú sterilizáciu.

Hlavou mi ako zlý vtip preletí verš od Wordswortha, ktorý mám v pláne rozoberať na dnešnej hodine: Kde je dnes žiara idealistov? / Ich sláva a sny zmizli načisto?

Vyhodím smerovku a zabočím na okruh. Napriek hodinám obetovaným čítaniu a štúdiu Wordsworthovej poézie a napriek tomu, že o niekoľko hodín budem o ňom rozprávať triede vnímavých mladých študentov a mám v pláne o ňom prednášať, kým mi univerzita dovolí udržať si miesto, hoci som nič nepublikovala, nepracovala vo výbore a nevynaložila nijaké úsilie okrem toho, ktoré musím vynakladať každý deň pri vstávaní z postele a čelení svetu, kde už sa stalo to najhoršie a ja ešte stále žijem, neverím v slávu ani sny. Verím štatistikám.

Štatistiky hovoria, že väčšinou unesú deti tí, ktorí ich poznajú. Julie však uniesol niekto neznámy. Štatistiky tvrdia aj to, že väčšina únoscov sa snaží zlákať obeť do auta, no Julie uniesli uprostred noci z jej vlastnej izby s nožom pritisnutým k chrbtu, zatiaľ čo moja druhá dcéra Jane sledovala únos zo šatníka. Štatistiky vravia, že tri štvrtiny unesených detí zabijú počas prvých troch hodín únosu. Jane sedela v šatníku asi tri hodiny taká vystrašená, že sa nedokázala ani pohnúť. Až potom nás s Tomom zobudila vyplašená a s plačom.

Kým sme sa dozvedeli, že Julie je preč, jej osud bol spečatený.

Nevyhnutnosť zmieriť sa s realitou sa šírila ako infekcia alebo zápach benzínu. Aby som sa zmierila s tým, že Julie je mŕtva, nahovárala som si, že nikdy nežila. Zomrela, skôr ako sa narodila, skôr ako som sa narodila ja. Skôr ako sa narodil Wordsworth. Prechádzam popri boroviciach v Memorial Parku a prestavujem si jej bezduché, nevidomé oči pod pokrývkou opadaného červenkastozlatého ihličia. Prejdem popri bytovke Crestview a vidím ju pochovanú pod azalkami. A keď prechádzam popri rade obchodov s nechtovým štúdiom SunRay Nail Salon a wellnessom, pred očami mám len kontajner za nimi. Tak to vidím ja.

Kedysi by som jej zniesla modré z neba. Dnes by som ju chcela pochovať.

Posledná hodina pred letnými prázdninami prebehne akosi nejasne a rozmazane. Wordswortha môžem prednášať aj pospiačky, a hoci teraz nespím, snívam. Vidím krištáľovo čistú vodu v modrom bazéne, leskne sa ako šperk z plastu, obklopený nedávno vybrúsenými drevenými doskami pod vysokými štíhlymi borovicami. Dievčatá sa z bazéna tak tešili. Spomínam si, ako som sa opýtala Toma, rodinného účtovníka, či si môžeme ten dom dovoliť. Okres Energy Corridor s prebytočnými kaviarňami Starbucks a country klubmi nevyhovoval nášmu štýlu – určite nie môjmu. Dievčatám sa ten bazén páčil ešte viac ako samostatné izby. Ani si nevšimli, že sme sa premiestnili zo špinavej univerzitnej bytovky do mestskej štvrte s poschodovými domami, s dvoma garážami a so zelenými trávnikmi posiatymi nápismi podporujúcimi rôzne stredoškolské futbalové tímy. Rozhodli sme sa sem presťahovať z rôznych dôvodov, ale jeden z nich vás určite zaujme. Chceli sme sa sem presťahovať, lebo sme si mysleli, že v mestskej štvrti sa bude žiť bezpečnejšie.

„Koniec hodiny. Nezabudnite, že záverečné práce máte odovzdať do mojej schránky najneskôr dvadsiateho ôsmeho o piatej.“ Kým im stihnem zaželať pekné prázdniny, väčšina študentov je už preč.

Kráčam po chodbe do kabinetu a na boku pocítim vibrovanie mobilu. Správa od Toma.

Môžeš vyzdvihnúť Jane? Na letisku o 16.05, let United 1093.

Odložím mobil, zapnem počítač a pozriem si harmonogram Washingtonskej univerzity. Potom si vyhľadám univerzitný telefónny zoznam a zavolám administrátorovi, ktorého poznám z vysokej. Nasleduje krátky rozhovor.

Tomovi odpíšem: Mám priniesť aj večeru?

O niekoľko minút mi odpíše: Nie. To je všetko, čo si povieme, predtým ako sa Jane, prváčka na univerzite, vráti domov. Skôr, ako by mala.

V dave sa mi nedarí Jane nájsť. Nikdy neviem, akej farby má práve vlasy. Stojím pri výdaji batožiny číslo deväť a čakám, kým sa z davu nevynorí vysoké dievča s vlasmi farby tmavého burgundského vína s vyblednutým zeleným prameňom cez oči, ktorý sa zrejme znovu vyhol poslednému farbeniu.

„Ahoj, mama,“ pozdraví ma.

„Ahoj, Jane.“ Objímeme sa, nahne sa ku mne a ťažkým ruksakom ma štuchne do boku. Vtom zaškrípe prázdny pás výdaja batožiny a obe sa k nemu obrátime. Rozmýšľam, ako sa vyhnúť otázke, prečo sa vrátila tak nečakane.

„Zasa máš iné vlasy,“ prehodím.

„Hej.“

Všetko, čo Jane povie a urobí, je len iný spôsob, akým mi pred nosom zabuchnúť dvere. Začala s tým už v základnej škole, niekoľko rokov potom, čo uniesli Julie. Na strednej škole pridala Jane hlasnú hudbu, farbenie vlasov a pírsingy, ale ústredným bodom jej divadielka zostávalo búchanie dverami. Tom ju vždy poslušne nasledoval po schodoch do jej izby, kde sa snažil zmierniť jej vzlyky a výkriky, ktoré ku mne nejasne doliehali. Myslela som si, že potrebuje byť sama.

„Aký bol let?“

„Normálny.“

Dlhý. Predpokladám, že Jane si vybrala Washingtonskú univerzitu preto, lebo je ďaleko od Houstonu. V detstve vravievala, že pôjde na univerzitu, kde učím, ale prestala to hovoriť približne v rovnakom čase, ako začala búchať dverami. Pokojne mohla skončiť aj na Aljaške, keby netrvala na tom, že pôjde do školy, kde sú štyri kvartály namiesto dvoch normálnych semestrov, čo je dôležitý rozdiel. Správala sa ako typická tínedžerka, ale jej správanie naberalo akýsi nepriaznivý rozmer vplyvu na život. Svedčila o tom aj skutočnosť, že podľa záznamov nedokončila ani jeden predmet z jarného kvartálu.

Napokon sa rozhodla, že celý školský rok zostane v Seattli. Nezamýšľala som sa nad tým, prečo neprišla domov na Deň vďakyvzdania. Študenti kvartálneho vzdelávania ho väčšinou neoslavujú, lebo jesenný kvartál sa začína neskoro. V polovici decembra nám po telefóne vysvetľovala, že sa iba snaží zabývať, že ju jedna vyučujúca pozvala na vianočnú večeru, a keďže my sme Vianoce nikdy poriadne neoslavovali a má pocit, že jej to pomôže osamostatniť sa, zostane tam. Takmer som počula, ako Tomovi puká srdce. Vyplnila som jeho mlčanie jedinou možnou vetou: „Pravdaže nám budeš chýbať, ale chápeme to.“

Teraz sa mi zdá, že celé nedorozumenie v súvislosti s vianočnými sviatkami bolo len ďalšie buchnutie dverami, na ktoré som zareagovala nesprávne.

„Takže,“ skúsim to znovu. „Stále sa ti páči na Washingtonskej univerzite?“

„Do toho, husky!“ odvetí a zdvihne päsť. Naráža na slávny univerzitný atletický tím. „Hej, mama, nič sa nezmenilo, odkedy sme sa naposledy rozprávali.“ Na pás začnú dopadať kufre a obe sa nahneme dopredu.

„Nebola ti tam v januári zima v tom kabáte? Zimné oblečenie je teraz v akcii, mohli by sme ísť na nákupy.“

Nesmelo si potiahne svoju vojenskú bundu, ktorú nosí od šestnástich. „Táto mi stačí. Hovorila som vám, že tam nebýva taká zima.“

„A čo škola?“

„Fajn,“ odvetí. „Prečo?“

„Pýtam sa len tak, aby reč nestála.“

„Celkom to ide,“ dodá. „Vlastne sa mi darí tak dobre, že mi učitelia dovolili substituovať si skúšky písomnými prácami.“

Vraj substituovať skúšky! Znie to akosi učene. Premýšľam, prečo ju nenechali prepadnúť, a namiesto toho jej len napísali, že nezvládla niektoré predmety. Moji žiaci sa väčšinou vyhovárajú na rodinné problémy a dúfajú, že sa ich nebudem vypytovať na podrobnosti.

„Deje sa to na U-Dube často?“

„Mama,“ zatiahne. „Volaj moju školu normálne Washingtonská univerzita, prosím ťa.“

Stisnem jej plece. „Sme radi, že si doma.“ Spustím ruku.

Stojíme tam bok po boku a hľadíme na lesklý kovový pás, kým si asi polovica cestujúcich z Janinho letu nevezme batožinu a neodíde s ňou. Bez ich šomrania sa mi zdajú zvuky pása čoraz hlasnejšie. Napokon vypadne aj Janin kufor a pristane pred nami. Bol to darček k maturite, jablkovozelený a trochu otlčený z cesty do Seattlu a späť. Farbou sa jej takmer hodí k zelenému prameňu vlasov. Schmatne ho, skôr ako sa stihnem pohnúť, ale keď prejdeme cez posuvné dvere a pohltí nás vlhký, horúci vzduch, dovolí mi podržať jej tašku, kým si vyzlečie vojenskú bundu.

„Zdá sa, že tu je už vlhko ako v močiari.“

„Všade dobre, doma najlepšie,“ odvetím a ona ma odmení slabým súhlasným úsmevom.

Cesta domov však neplynie ako po masle. Zrejme som zabudla, aký je vysokoškolský život, hoci väčšinu času trávim na univerzite.

„Ako sa ti býva v internáte?“

„Celkom dobre.“

„Spolubývajúca ti nelezie na nervy?“

„Je príjemná. Nezavadziame si.“

„Budeš s ňou v izbe aj budúci rok?“

„Asi nie.“

Konečne sa dostávam k téme, o ktorej chcem počuť, hoci mi nie je príjemné rozprávať sa o nej. „Povedz mi o tej učiteľke angličtiny, u ktorej si večerala na Vianoce.“

„Volá sa Caitlyn a učí semiotiku.“

Caitlyn. „Nevedela som, že na anglickej katedre sa učí semiotika.“

„Ten predmet sa volá intersekcionalistika. Je to predmet anglickej katedry, ktorý zahŕňa lingvistiku, rodové štúdiá a antropológiu. Tieto predmety sa dajú študovať aj samo-

statne, ale ja som prvý deň navštívila Caitlyn v kabinete a presvedčila som ju, aby ma zobrala.“

Nemôžem si pomôcť, som na ňu hrdá. Jane ako dieťa učiteľky vie, čo na koho platí. A okrem toho je toto za posledné roky najdlhší sled súvislých slov, ktoré mi povedala bez Tomovej prítomnosti. „Povedz mi viac. Čo ste čítali?“

„Myslím, že radšej počkám a poviem to naraz aj ocovi,“ odvetí.

„Dobre,“ súhlasím.

„Nechce sa mi rozprávať to isté dvakrát.“

„Samozrejme, zlatko.“

Zapnem rádio, stanicu National Public Radio, a auto zaplaví pravidelný, upokojujúci hlas informujúci o najnovších správach. Prechádzame okolo strelnice a telocvične, kde tréner olympijskej gymnastiky pravdepodobne práve teraz kričí na družstvo dievčat s vlasmi zopnutými do chvostov. Jane sa pozerá von oknom. Asi rozmýšľa nad tým, prečo po ňu neprišiel namiesto mňa Tom. Aj ja sa čudujem.

O pár minút neskôr obe zistíme dôvod. Zabočím na príjazdovú cestu, oblohu sfarbí dozlatista zapadajúce slnko. V kuchynskom okne zbadám Toma, ako pripravuje večeru. Otvorím dvere, vojdem dnu a zacítim Janine obľúbené cestoviny fettuccine Alfredo s vyprážanými krevetami a pečenou špargľou. Hrozný recept, ktorý Tom odkukal z kanála Food Network a teraz ho pripravuje len pri mimoriadnych príležitostiach. V mise vedľa dosky na krájanie je šalát z čerstvej zeleniny. Čaká, kým si ho naberieme do farebných keramických misiek prestretých na jedálenskom stole.

„Janie!“ zvolá Tom, roztiahne ruky a priskočí k nej. Jane sa mu vrhne do náručia, privinie sa mu k hrudi a tuho zatvorí oči. Vykradnem sa do kúpeľne a potom do spálne, aby som sa prezliekla z učiteľského odevu do pohodlnejších džínsov. Naťahujem čas – odložím bielizeň, ktorá je zložená v košíku pri nohách postele. Tom a Jane zatiaľ čulo komunikujú. Tom je ku mne obrátený chrbtom, krája šťavnaté paradajky do šalátu a Jane klopká prstami po drevenej doske, akoby hrala na klavíri.

„Oco, neveril by si, akými menami sa oháňali ostatní v triede,“ vraví. „Derrida a podobne. Všetci boli oveľa múdrejší ako ja.“

„Nepreháňaj, veď ťa zobrala. Tá ženská dostala MacArthurov grant pre géniov!“

„Vždy keď otvorím ústa, hovorím ako hlupaňa.“

„Aspoň otváraš ústa,“ snaží sa ju utešiť. Nôž na chvíľu odloží na dosku a pozrie jej do očí. „Stavím sa, že tam boli aj takí, ktorí sa báli čo len prehovoriť.“

Janin vďačný úsmev, ktorý ponad Tomovo plece takmer nie je vidieť, vo mne vyvolá trpký pocit, ako keď skysne mlieko. Tom sa obráti, akoby to vycítil, a zbadá ma. Hodí hrsť pokrájaných paradajok k zvyšku zeleniny a zdvihne šalátovú misu.

„Večera je hotová!“ zvolá. „Naber si cestoviny, Jane. Sadnime si a najedzme sa konečne po ktovie koľkých rokoch ako rodina.“

A vtedy, verte či nie, ktosi zazvoní.

Table of Contents

Prológ

1