Nina George

KNIHA SNŮ

Originální název: Das Traumbuch

Vydáno v Knaur Verlag, München, 2016

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Copyright © 2016 by Nina George

Originally published in 2016 by Droemer Knaur

Translation © Dagmar Hoangová, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7841-1  (epub)

ISBN 978-80-243-7842-8  (mobi)

Tento román věnuji své matce Juttě Marianne George, zvané Juschika, kterou čtyřicet osm let společného života, ale i po jejím odchodu z toho světa, miloval Jo Široký. Báječné ženě, skvělé malířce a mé přítelkyni z dětských dnů, která se mnou ochotně cestovala všemi světy fantazie.

Maminko, sdílíme mnoho lásek k našim otcům, Paříži a světu, který se nachází tak trochu na druhé straně skutečnosti.

Nina George prosinec 2015

Možná jsme všemi příběhy, které se právě čtou.

DEN 1.

Henri

Skočím.

Pád trvá jen několik sekund, slyším ještě nad sebou motory automobilů na mostě Hammersmith Bridge, rušný provoz, cítím město, blednoucí jaro, rosu na listech. A pak přijde náraz, studená voda se nad mou hlavou zavře. Plavu rychleji s proudem odlivu. Moře vzdálené padesát kilometrů nasává řeku. Moje tělo si pořád ještě pamatuje, jaké je sání mořského dmutí, jako bych moře nikdy neopustil, ačkoli je tomu už pětadvacet let, co jsem naposledy plaval v Atlantiku.

Dorazím k dívence.

Řeka vleče maličkou s sebou, touží po ní, chce rozložit její tělo na jednotlivé části, vrazit klín mezi naději a strach, strhnout jí úsměv z úst, připravit její život o budoucnost.

Klesá do bahnitě hnědé vody.

Potopím se a za vlasy si ji přitáhnu k sobě. Podaří se mi uchopit hubené, kluzké nadloktí. Sevřu ho pevněji, s námahou se nadechnu, polykám při tom vodu. Je slaná. A ledová.

Temže mě obejme.

Připluje ke mně obličej s očima světlýma jako zimní moře. Dívenka si rukou přidržuje nos, jako by jen skočila z okraje bazénu do vlažné chlorované vody. Přitom spadla z paluby jedné z výletních lodí brázdících Temži, které vozí turisty od London Eye, obřího kola u Big Benu, do Greenwiche a zpátky. Stála u zábradlí, vylezla na druhou příčku odshora a nastavila obličejík májovému slunci. Když vlna zvedla loď, přepadla. Ani nevykřikla. V pohledu měla jen bezmeznou zvědavost.

Viděli jsme ji spadnout. Dvojice, která se líbala na Hammersmith Bridge, já a žebrák v obnošeném smokingu. Vstal ze svého „pracoviště“, kusu kartonu na slunném místě u zeleného zábradlí řetězového mostu.

Žebrák zamumlal: „Proboha!“, pár upřel pohled na mě. Nikdo z těch tří se ani nepohnul, jen mlčky hleděli mým směrem.

Přelezl jsem tedy zeleně natřené kované mostní zábradlí a počkal, až se lidský uzlíček vynoří pode mnou.

A skočil jsem.

Dívenka se na mě podívala s takovou důvěrou a nadějí, jaké si muž jako já nezasloužil. Zvedám slizké, kostnaté tělíčko. Dítě kope nohama, zasahuje mou hlavu a ústa.

Piji vodu, vdechuji vodu.

Přesto je to pro mě snadné, stoupám a svět je opět hlučný, májový větřík se zlehka dotýká mého mokrého obličeje, vlny mi stříkají pěnu do očí. Převrátím se na záda a v neklidné vodní kolébce si položím děvčátko na prsa tak, aby mohlo dýchat a vidět modrou oblohu. Temže nás unáší dolů po proudu kolem kabřincových fasád a dřevěných člunů spočívajících na bahnitém břehu.

Maličká lapá po dechu, kucká. Odhaduji její věk na čtyři až pět roků. Nevyznám se v dětech, dokonce ani ve svém dítěti. Samuelovi. Samovi.

Je mu třináct a čeká na mě.

Pořád ještě na mě čeká.

Nikdy jsem tu nebyl.

Začnu si pobrukovat La Mer, majestátní píseň o kráse moře, vybavují se mi útržky francouzského textu, přestože jsem jazyk své domoviny od osmnácti let nepoužíval. Teď se ke mně ale vrací.

Zpívám a cítím, jak srdce dívenky bije pozvolna klidněji, jak malé plíce pracují, vnímám skrz film vody a strachu jeho důvěru. Držím ji a plavu na zádech ke břehu a malému kotvišti.

Moje oblečení je ztěžklé nasátou vodou. Pohybuji nohama jako žába a paží jako jednoruký bandita.

„Všechno bude dobré,“ šeptám. Slyším v duchu Eddie prohlásit tak zřetelně, jako by mi to říkala do ucha: „Henri, neumíš dobře lhát. To je jedna z tvých nejsilnějších stránek.“

Eddie je to nejlepší, co mě v mém životě mohlo potkat. Narazím ramenem do plovoucí přístavní bóje. Nedaleko nás je žebřík.

Uchopím dívenku v pase a zvedám ji nahoru. Držím ji za maličká chodidla a posunuji ji vzhůru, ještě výš. Podařilo se jí něčeho se zachytit, takže její nohy opouštějí mé ruce.

Potom vylezu z řeky i já. Popadnu vyčerpané dítě, které se pořád ještě usilovně snaží neplakat, a běžím s ním podél žlutě, červeně a šedivě okachlíkovaných domků zpátky k Hammersmith Bridge. Holčička se mě drží kolem krku, obličej schovává na mém rameni. Neváží skoro nic, přesto mi připadá stále těžší, jak utíkám a myslím na to, že si musím opravdu pospíšit, abych přišel včas za Samem. Musím za ním, musím. Můj syn na mě čeká ve škole.

Dvojice stojí dosud na mostě a pevně se drží. Žena na mě upírá obrovské, opilostí lesklé oči. Očními linkami a vrabčím hnízdem na hlavě mi připomíná Amy Winehous. Muž opakuje pořád dokola: „To je neuvěřitelné, starouši, neuvěřitelné, tys ji fakt vytáhl! Neuvěřitelné!“ Drží ve zvednuté ruce mobil.

„Jen jste to nahrával nebo taky zavolal pomoc?“ osopím se na něj. Odkládám holčičku. Nechce se mě pustit, křečovitě svírá mou šíji, její ručky se chopí mých mokrých vlasů, ale sklouznou. Najednou mě přepadne slabost, ztrácím rovnováhu. Neudržím se, vrávorám na silnici.

Dívenka křičí.

Těsně u mého ramene se z ničeho nic objeví něco velkého, teplého. Vidím zkřivený obličej za sklem, černou kapotu odrážející sluneční paprsky, která odsune spodní část mého těla stranou. A pak spatřím na asfaltu svůj vlastní stín. Hrozně rychle se ke mně přibližuje. Ozve se zvuk, jako když rozklepneš vaječnou skořápku o okraj porcelánového šálku. Bolest v mé hlavě je nesmírná, horší než hluboké, ostré bodání, když člověk sní hltavě velké množství zmrzliny.

A pak se kolem mě rozprostře ticho. Rozplývám se a nořím se do země. Klesám hlouběji a stále rychleji. Zdá se mi, že padám do černého trychtýře ukrytého přímo pod asfaltem.

Z temné hlubiny moře ke mně něco vzhlíží, jako by to na mě čekalo. Nade mnou je obloha. Vzdaluje se ode mě, stoupá výš a výš.

Vidím nad sebou obličej dívenky a její podivně známé oči barvy zimního moře, které se na mě smutně dívají, zatímco se vsakuji do kamene. Moře dívčích očí se mísí s mořem nade mnou. Splynu s ním, voda mě zaplaví.

Na okraji se tlačí ženy a muži, skoro zakrývají poslední kousek modrého nebe.

Slyším v duchu jejich myšlenky.

Řidička Mini Cooperu se mu snažila vyhnout.

Oslnění. Muselo ji oslnit slunce. Neviděla ho.

Myslela jsem, že je opilý, jak vrávoral po silnici.

Žije ještě?

Poznám žebráka v ošuntělém smokingu, který odstrkuje ostatní. Na okamžik vidím zase oblohu, tu nekonečně krásnou oblohu.

Zavřu oči. Trochu si odpočinu, pak vstanu a budu pokračovat v cestě. Ani se moc neopozdím. Když začnou vyvolávat jména, jsme až od V. Sam a já, v Den otců. V jako Valentinerová, příjmení jeho matky… V

Milý tatínku, neznáme se, myslím si však, že bychom to mohli změnit. Pokud jsi stejného názoru, přijď 18. května v Den otců do Colet Courtu. Je to chlapecká škola, která patří k Saint Paul´s v Barnes. Nachází se přímo u Temže. Počkám na Tebe venku.

Samuel Noam Valentiner

Hned tam budu, Same. Jen si na okamžik oddechnu.

Někdo mi otvírá oči. Okraj moře je daleko, hrozně daleko odsud, vysoko nade mnou, nějaký muž na mě něco volá dolů přes hranu mořského trychtýře. Má na sobě zdravotnickou kombinézu, na očích zlaté sluneční brýle. Je cítit kouřem.

Vidím se v zrcadle jeho zlatě zarámovaných brýlových skel.

Můj pohled je prázdný, skelný. Čtu myšlenky sanitáře. Člověče, myslí při pohledu do trychtýře. Člověče, ne! Neumírej! Prosím! Neumírej! Dlouhý, pronikavý tón udělá pod mým životem rovnou čáru. Teď ne! Teď ne! Je příliš brzy! To je... To... Dlouhý tón je posledním úderem bubnu. Skočím.

DEN 15.

Sam

14.35 – Samuel Noam Valentiner. Navštívený pacient: Henri M. Skinner. Psal jsem to na ten tiskopis už čtrnáctkrát. Každý den musím ty údaje ale psát znovu. A den co den ke mně přisune Mrs. Walkerová černou podložku s připevněným formulářem, do něhož mám hůlkovým písmem zapsat hodinu, své jméno a jméno pacienta, kterého chci navštívit.

Na řádku nade mnou stojí Ed Tomlinová. Ed Tomlinová také navštěvuje mého otce, pokaždé pár hodin přede mnou, když jsem ve škole. Kdo je to?

„Včera jsem tu byl taky,“ říkám Mrs. Walkerové.

„Já vím, darling.“

Žena v recepci nemocnice Wellington Hospital lže. Nepamatuje si mě. Lži mají určitý zvuk, bělejší než normální hlas. Na cedulce nad levým prsem stojí její jméno napsané velkými tiskacími písmeny: SHEILA WALKEROVÁ. A říká mi darling, protože nezná moje jméno. Angličané jsou takoví, neradi si říkají pravdu, připadá jim to hrubé.

Na těle Sheily Walkerové spočívají stíny mnoha let. Vidím to jako u většiny lidí. Někteří jich mají velmi mnoho, jiní málo, děti skoro žádné. Ti zatížení pocházejí ze zemí, jako je Sýrie nebo Afganistán, a stíny s nimi rostou.

Mrs. Walkerová bývala v životě často smutná. Nevěnuje pozornost dnešku, protože pořád myslí na to, co bylo. Proto jsem pro ni jen chlapec ve školní uniformě, který trapně mutuje. Dívá se na mě a vidí možná pláž a svou prázdnou ruku, kterou už nikdo nedrží.

Přitom jsem tu byl i včera a předevčírem. A předpředevčírem. A jedenáct dní předtím. Ulejvám se tu z té, pak zase z jiné hodiny, dopoledne, odpoledne, dnes je to francouzština u dame Lupionové. Scott říkal, že musím nepřítomnost rozdělit do všech předmětů, aby to nebylo tak nápadné.

Scott McMillan je specialista. V ulejvání, googlování a konání věcí, které jinak nikdo nedělá. Navíc v šachu, kreslení a sbírání důtek. Vlastně ve všem.

Je mu třináct, má IQ sto padesát dva, umí zfalšovat jakýkoli rukopis a má bohatého otce, který ho nenávidí. Já mám inteligenční kvocient jen sto čtyřicet osm, což nás rozlišuje na geniální a skoro geniální. Nebo jak by řekl Scott: „ Moi, le brainman, toi mudrc, mon ami.“ Scott le brainman má francouzské období ode dne, kdy se vrátil s mandarínštinou a mlaskavým dialektem z Afriky.

Mně je také třináct, jsem synestetik, vulgo synnie-idiot, jak mi říkají někteří chlapci v naší škole, a mám otce, který leží už dva týdny v umělém spánku. Je to jakýsi druh dlouhé narkózy s tím rozdílem, že má do mozku zavedené malé odsávače na odbourávání tlaku, stroj, který za něj dýchá, jiný, kterých mu ochlazuje krev, a další, který za něho jí a močí. Dnes ho mají probudit.

Ve škole nikdo neví, že můj otec leží v kómatu. S výjimkou Scotta. Nikdo totiž neví ani to, že Steve, manžel mé matky, není můj otec. Až na Scotta. A ten prohlásil: „Starouši, byl bys rázem nejzajímavější chlapec z celé školy, alespoň jeden zlatý týden. Dobře si rozmysli, jestli se toho chceš vzdát. Být nejzajímavějším týpkem ze všech, jsou hvězdné hodiny života. I kvůli dívkám.“ Nemyslí to tak. Dívky na naší škole nejsou.

Scott a já jsme jediní třináctiletí na Colet Courtu, kteří byli přijati do Clubu Mensa. Scott nazývá ten spolek lidí s vysokým IQ Klub slaboduchých. Moje matka říká, že bych měl být na sebe pyšný, protože jsem jedním ze dvou nezletilých mezi devíti sty Mensa Juniory v Anglii, být ale pyšný na povel chutná jako žvýkat alobal.

Kdyby věděla, že jsem tady… Možná by mě dala k adopci, nikdy se mnou už nemluvila nebo mě umístila do internátu. Nevím.

„Děkuju, darling.“ Hlas Sheily Walkerové nabude znovu normální barvu, když přitáhne podložku s připevněným přihlašovacím formulářem po pultu k sobě a zadá mé jméno do počítače. Její dlouhé nehty cvakají v rezolutním zeleném tónu o klávesnici.

„Musíš do druhého, Samueli Noame Valentinere,“ říká důrazně, jako bych to nevěděl.

V druhém poschodí je intenzivní jednotka pro pacienty, kteří obývají ticho a samotu. A kteří se sem kvůli tomu dostali. Do Wellington Hospital, oddělení neurologie, London Brain Centre.

Něco jako NASA mezi odděleními zaměřenými na mozek.

Sheila Walkerová mi podá situační plánek formátu A4. Vypadá stejně jako ten ze včerejška a předvčerejška. Zakroužkuje na něm rázně fixem, kde se nacházíme a kam musím, a jak je možné ty dva body nejkratší cestou spojit.

„Nejlepší bude, když nastoupíš do výtahu tamhle naproti a pojedeš do druhého poschodí, Samueli Noame.“

Mrs. Walkerová by mohla pracovat i za přepážkou metra. „Kensington, prosím, doprava, perforace střeva rovně, márnice u nápojových automatů doleva. Přeji vám krásný den, Mr. Samueli Noame Valentinere.“

„Vám také, madame,“ řeknu, ona na mě už ale zapomněla.

První den šla moje matka se mnou. Když jsme čekali u výtahů, řekla: „Nic tvému otci nedlužíme, víš to? Vůbec nic. Jsme tu jen proto, že…“

„Chápu,“ přerušil jsem ji. „Nechceš ho vidět. Slíbila jsi to sama sobě.“ „Proč?“ zeptala se po chvíli popuzeně. „Jak to že vždycky všemu rozumíš, Same? Jsi na to moc mladý.“ Podala mi orientační plán. „Mrzí mě to. Tvůj otec mě prostě dohání k šílenství. Ach, Same!“

Nelíbilo se jí už to, že jsem se ho potají zeptal, jestli nechce v Den otců navštívit Colet Court. „Stejně nepřijde,“ řekla.

Její hlas mě zaplavil, byl jako odér, vůně rozmarýnu v dešti, smutný, tlumený. Cítil jsem, jak ráda mě v tu chvíli měla, poznal jsem to podle toho, že jsem najednou nemohl dýchat, opravdu dýchat, jako na nejvyšším vrcholu světa. Mokrý chuchvalec, který je jindy v mé hrudi, byl pryč.

Někdy miluji svou matku tak hrozně, že si přeji být mrtvý, aby byla konečně zase šťastná. Měla by jen svého muže Steva a mého malého bratra Malcolma. Byli by normální rodina s otcem, matkou a dítětem, nikoli s otcem, matkou, dítětem a mnou, týpkem, který se nikdy nepodívá druhým do očí, čte příliš mnoho vědeckofantastické literatury a pochází od chlapa, kterého nemůže vystát.

„Poslyš,“ navrhl jsem jí. „Když u něj zůstanu, jak dlouho chci, ale sám, počkáš na mě v kafeterii?“ Sevře mě v náruči. Cítím, jak moc touží říct ano a jak hrozně se za to přání stydí.

Moje matka nebyla vždy taková. Byla doba, kdy pracovala jako fotografka a odcházela do válek. Kdy se ničeho nebála, ničeho a nikoho. Pak se ale něco stalo, já jsem se jí přihodil jako nehoda a všechno bylo najednou jinak. Snaží se teď kráčet životem pokud možno nenápadně. Jako by na sebe nechtěla upozornit neštěstí.

„Prosím!“ řekl jsem. „Je mi skoro čtrnáct. Nejsem už dítě, maman.“

Matka šla nakonec do kafeterie a já jel sám do druhého poschodí k muži, který je mým otcem, protože se s ním moje matka jedné noci, které říká trapný okamžik, vyspala. Nikdy mi neřekla, kde a proč se to stalo.

Sheila Walkerová se za mnou nedívá, když kráčím k výtahu a jedu do druhého patra. Musím si navléknout přes školní sako ochranný plášť, vydezinfikovat si ruce až k loktům, ústa a nos zakrýt oválnou bílou rouškou.

Jednotka intenzivní péče mozkového centra vypadá jako velká, jasně osvětlená skladová hala. U třech dlouhých stěn označených písmeny A, B a C stojí postele. Pod stropem vedou lišty, aby bylo možné kolem každého lůžka zatáhnout modrý závěs a vytvořit tak samostatnou kóji. Uprostřed sálu je vyvýšená plošina, na ní pult s počítačovými monitory a ovládacími panely, u nichž sedí lékaři a lékařky, pozorují monitory a telefonují. Každý pacient má vlastního ošetřovatele nebo zdravotní sestru. Připomíná to lidské skladiště, protože pacienti v kómatu nemají jména, jen písmena a čísla. „A3 pokles glukózy“, „B9 neklid“. Nikdo už není skutečný. Můj otec je mezi neskutečnými C7.

První den měl hlavu na pravé straně oholenou, místy potřenou oranžovým jódem, na obličeji široké bílé náplasti přidržující hadici umělého dýchání a kůži modrou, zelenou a fialovou. Byly to barvy noci, síly, snu. Když jsem do té místnosti vstoupil poprvé, bylo to, jako bych spolkl kouli mokrého, tekutého betonu, která mi každým nadechnutím tvrdla v břiše. Tu betonovou kouli nosím od té doby všude s sebou.

Říkal jsem už, že jsem synnie-idiot. Vnímám svět jinak než ostatní. Vidím zvuky, hlasy a hudbu barevně. Londýnské metro zní šedomodře jako sedlová taška plná nožů. Hlas mé matky je fialový a měkký, jemný závoj na zamrzlém jezeře. Můj hlas je momentálně nijaký. Když se bojím, je světle žlutý, když mluvím, bleděmodrý jako dětské dupačky. Láme se. Nejraději bych mlčel, dokud to nepřejde.

Lidé, kteří vědí, kdo jsou a co umí, mají hlasy zelené. Temně zelené, silné a klidné jako starý, moudrý les.

I čísla mají pro mě barvy. Osmička je zelená, čtyřka žlutá, pětka modrá. Písmena jsou osobnosti. R je agresivní, S zákeřné, K skrytý rasista, Z ochotné pomáhat, F diva, G silné a čestné.

Když vstoupím do místnosti, poznám, jaké city v ní nejčastěji panovaly. Jsou-li stíny tak husté jako u Mrs. Walkerové, cítím, jak těžké je srdce člověka. Nedokážu se prostě podívat jiným do očí. Stojí v nich příliš a mnohému z toho nerozumím. Někdy se obávám, že uvidím, kdy zemřou. Stalo se mi to u školníka Colet Courtu a u naší sousedky Mrs. Loganové.

Synestezie byla dřív považovaná za chorobu. Chorobná plachost, chorobná přecitlivělost. Pro rodinu to jsou hrozné útrapy. Děti bez ustání křičí, nemají daleko k pláči a celkově jsou zvláštní.

V dospělosti trpí často hraniční poruchou osobnosti nebo se z nich stanou totální schizofrenici, trápí je deprese, mnozí se zabijí, protože už nemohou snést svět a to, jak ho vidí. Přecitlivělí fňukalové.

Kdyby proti tomu existovala pilulka, spolkl bych ji jako lentilku.

Když jsem procházel první den sálem neskutečných, připadalo mi, že jejich duše krvácejí všemi barvami. Takové věci vidím a rád bych se toho zřekl.

Potom jsem spatřil toho muže v oddílu C7 a – necítil vůbec nic.

Bylo to divné.

Nikdy se nestává, že bych necítil nic.

Byla to ale pravda. Byl to cizinec ležící nehybně na zádech na aluminiovém lehátku. Obklopovaly ho husté stíny. Barvy měsíce. Oči měl zavřené a nic z něho nevycházelo.

To nic mě zvláštním, chladným způsobem uklidňovalo.

Opatrně jsem usedl na okraj lůžka.

Pořád ještě nic.

Ulevilo se mi. Když nic necítím, nemusím už svého otce postrádat, mohu na něj přestat ustavičně myslet a všude ho hledat. Nebudu sem muset víckrát přijít. Moje matka najde klid.

Pak jsem ale uviděl plastový náramek.

A ten všechno změnil.

Otec měl na zápěstí volné pravé ruky pásek spletený z tmavomodrého, bleděmodrého a oranžového proužku. Upletl jsem ho pro něj před dvěma roky a poslal mu ho poštou. Matka tvrdila, že ho nebude nosit, že ho vyhodí.

Uvěřil jsem jí jako vždycky, i když jsem pořád doufal v něco jiného. Věřil jsem, že je můj otec takový, jak mi ho popisovala. Tvrdý, sobecký, lhostejný.

On ho ale nosí. Nosí ten hloupoučký, dětinský plastový náramek v mých třech oblíbených barvách, barvě noci, moře a letního rána.

Nosí ho.

Netuším, jak dlouho jsem tam seděl a zíral na tu věc za tři pence, která vše změnila. Vím jen, že vedoucí oddělení doktor Foss – „Říkej mi prostě Fossy, chlapče!“ – ke mně najednou přistoupil, položil mi zlehka ruku na rameno a britsky nosovým hlasem řekl, že měl otec štěstí. Lebku má sice prasklou, na mozek mu už ale netlačí otok a mozková kůra neutrpěla patrně žádnou újmu.

Náhodou procházel kolem Bůh a houkl: „Valentinere, nevěř medvědovi Fossymu! Budeme muset tvého otce ještě několikrát operovat a teprve potom uvidíme, kolik jsme toho pokazili.“

Bůh se říká doktoru Johnu Saulovi. Vypadá jako Viking se svými světlými vlasy, širokými veslařskými rameny a vousy. Je šéfem NASA, tedy London Brain Centre. Když vstoupí do sálu jednotky intenzivní péče s neskutečnými, zadrží všichni ošetřovatelé, sestry, lékaři i lékařky na okamžik dech. Vznáší se kolem něj stříbrný chlad jako neviditelný plášť. Všichni doufají, že vykoná zázrak. Nazývají ho potají Bůh, protože ví všechno. I to, že mu tak přezdívají. A doktor Foss v zelených manšestrových kalhotách, ponožkách barvy kari, fialové košili s malými kostičkami a klubovými kšandami je jeho Duch svatý. Nosí stejně jako on účes Johna Cleese, každé odpoledne pije půl hodiny čaj a hraje při tom na smartphonu lemovaném skotskou kostkou kvízový duel.

V noci po první návštěvě nemocnice jsem skypoval se Scottem, zatímco moje matka měla se svým mužem tichý sex. Můj bratr Malcolm se bál, že se mu bude zdát opět zlý sen, a mermomocí chtěl zůstat u mě. Když usínal, bylo to, jako by jeho duch sestupoval po kamenném schodišti do temnoty. Slyšel jsem jeho kroky. Ale ve srovnání s mým otcem byl blízko, těsně pod povrchem, pořád jsem ho mohl cítit. Vyprávěl jsem Scottovi, že můj otec byl pryč. Scott seděl na záchodě. McMillanovi mají ve své vile víc toalet, než má řadový dům mé matky Mariefrance pokojů. Bydlíme v Putney, Scott ve Westminsteru. Putney je Swatch, Westminster Rolex.

Vyhledali jsme na Googlu hesla kraniocerebrální trauma, umělý spánek a mozková kůra. Nebo přesněji řečeno Scott googloval, já hleděl do tmy a naslouchal jeho velice rychlému ťukání a Malcolmovu hlubokému oddechování. Myslel jsem na plastový náramek. A na to, že jsem svého otce pod pěnovým kobercem z narkotizujících prostředků necítil.

„Wow! Umělý spánek a kraniocerebrální trauma stejně jako u Michaela Schumachera,“ prohlásil Scott. „Pokud na to lidi hned neumřou, tak…“

„Drž hubu!“ Když to nevysloví, nestane se to. Nesmí se to prostě stát. Ne teď. Ne takhle.

„Jasně že to nechceš slyšet, ale musíš. Nebo chceš, aby tě obelhávali? Lžou nám pořád. Nejdřív proto, že jsme děti, později, protože už jimi nejsme.“ Scott se nadechl. „Poslouchej tedy brainmana. V mozkové kůře sídlí osobnost. Dojde-li k jejímu poškození, tak jen vegetuješ. Nebo je z tebe totální šílenec. Je možné, že se tvůj otec probudí jako agresivní pako, které najednou popadne amok. Nebo se zabije. Případně zamorduje tebe. Nebo si bude myslet, že jsi někdo jiný. Někteří lidé se vrátí a umí najednou všelicos.“

„Všelicos?“

„Ano. Vidí aury, mluví tibetsky nebo slyší myšlenky.“

Neřekl jsem mu, že dvě z těch tří věcí dokážu obvykle také.

Začal zase ťukat a zamumlal: „Aha. Musíš mu dát ruku. Když ji stiskne, je ještě tady.“

Malcolm se na mé posteli s povzdechem otočil. Jeho cítím naprosto jasně, přestože spí a zdají se mu sny. Ale můj otec… můj otec byl na místě na druhé straně snů.

„Kde jinde by byl?“ zeptal jsem se Scotta.

„To je ujeté!“ zahuhlal místo odpovědi. „Dostal jsem se právě do svépomocného fóra lidí, kteří v kómatu potkali Boha a tak.“

„ A tak? Koho a tak? Elvise?“

Zasmáli jsme se. Pak padlo do Scottovy skypovací toalety světlo a on řekl: „Zatraceně, táta!“ A skončil. Zůstal jsem sedět ve tmě u svého psacího stolu.

Když stiskne tvou ruku, je ještě tady.

Musel jsem zjistit, jestli je tady. Musel.

Jakmile matka skončila milování s manželem, zašla jako každý večer do Malcolmova pokoje, aby mu popřála dobrou noc. Když ho nenašla, zaklepala u mě, přenesla mého rozespalého brášku do své postele a vrátila se zpátky.

„Same, já ti neomezené povolení návštěv nepodepíšu. Nechci, abys do té nemocnice pořád chodil. Musíš se soustředit na zkoušky, slyšíš? To je teď nejdůležitější. Když za ním budeš chtít za pár týdnů ještě zajít, dobrá, můžeme si o tom promluvit.“

Matka platí skoro devatenáct tisíc liber ročně za to, že mohu navštěvovat Colet Court School. To já jsem příčinou toho, že má málo peněz a je nešťastná. Myslím ale jen na náramek a řeknu: „Okay.“

„Tvůj otec se o tebe nikdy nezajímal. Není nutné, aby ses teď zajímal ty o něj. Zní to tvrdě, Same, dělám to ale pro tvou ochranu, slyšíš? Jinak budeš zklamaný ještě víc.“

Zopakuji: „Okay.“

Co bych jí měl taky říct? Věděl jsem, kde otec je. Na C7. I to, že nosí můj náramek. Ona se v něm zmýlila. Nebo klame mě? O něm? Každopádně mi bylo jasné, že tam musím jít znovu.

Abych mu tiskl ruku. Tak dlouho, dokud mi ten stisk neoplatí. Tohle všechno jí ale neprozradím. Bylo to poprvé, co jsem své matce zatajil něco opravdu důležitého. A nemělo to být naposledy.

Table of Contents

DEN 1.

DEN 15.