Thomas Enger

SMRTELNÁ RÁNA

Originální název: Banesår

Vydáno u Gyldendal Norsk Forlag AS, Oslo 2015

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Gyldendal Norsk Forlag AS 2015 (All rights reserved.)

© Obálka Emil Križka, 2017

Translation © Alice Týnská, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7855-8  (epub)

ISBN 978-80-243-7856-5  (mobi)

Prolog

U nohou Henninga Juula ležela mrtvola zabalená do dvou černých odpadkových pytlů. Byly navlečené přes tělo každý z jedné strany a vzniklý spoj byl omotaný množstvím stříbřitě šedé pásky.

Henning se snažil na toho mrtvého člověka nemyslet, raději upřel oči k mlze, která se převalovala nad klidnou, večerem potemnělou vodní hladinou. Vypadalo to, jako by se ta strašidelná mlha vznášela a nesla ke břehu. Neslyšel nic jiného než záběry vesel ve vodě a kapky stékající z listů pádel, když je muž sedící před ním vynořil a znovu ponořil. Štiplavý pach ho přivedl k představě, že jezírko pohltilo něco shnilého a starého, co teď usilovně tráví.

Henning měl vodu rád, ale lesní jezírka se mu nezamlouvala. Pro to, co by mohla ukrývat, neznala jeho fantazie mezí. A zanedlouho jedno takové ukryje i jeho samotného.

Snažil se s tou myšlenkou smířit, přijmout svůj úděl, pokoušel se přesvědčit sám sebe, že to víceméně nic neznamená. Dostal odpovědi, které hledal. Žádná mu Jonase nevrátí. Všechno, na čem záleželo, patří minulosti. Ty roky, kdy byl tatínkem. Roky, kdy směl milovat Noru a ona milovala jeho.

Loďka pomalu klouzala po klidné hladině. Henning se podíval na muže před sebou, na jeho krátké neupravené vlasy, hru svalů na pažích. Durim Redzepi ho dlouho pronásledoval. Teď svůj úkol konečně úspěšně zakončí.

Henning otočil hlavu a přes mlžný opar jen s bídou viděl muže sedícího na břehu s rukama přivázanýma ke stromu. Ať už se stane cokoliv, řekl si Henning sám pro sebe, zemři v klidu a důstojně. Nedej mu najevo, že máš strach.

Redzepi několikrát zabral jedním veslem, zatímco druhé jen držel, aby loďku otočil. Zakrátko se loďka ani nehnula a voda zlehka šplouchala o její trup. Vytáhl vesla a uchopil mrtvolu. Popadl ji, jako kdyby nic nevážila, a hodil ji přes palubu.

K mrtvole bylo silným, rezavě červeným lanem připevněno těžké závaží. Nakonec zvedl přes palubu i to a černý igelit v mžiku zmizel pod vodou.

Redzepi za celou dobu nehnul ani brvou; uchopil kotouč s lanem u svých nohou a začal vázat smyčku. Přemístil se do zadní části loďky, zvedl šedou tvárnici ukrytou pod bílou plachtou a postavil ji před sebe. Do kamene byla zapuštěna masivní modrá rukojeť. Redzepi rukojetí protáhl smyčku a připevnil ji Henningovi kolem pravého kotníku.

Henning zvažoval, jestli se nemá pokusit o odpor, ale netušil, jak to udělat. Rameno ho pořád ještě bolelo. A co by asi tak zmohl proti muži, který měl u sebe nůž i střelnou zbraň?

Redzepi zdvihl tvárnici přes zábradlí a pustil ji do vody. Tlumené šplouchnutí prolomilo ticho, které se nad jezírkem snášelo. Lano okamžitě zmizelo, jako kdyby si ho z hlubin přitáhly něčí silné ruce. Následně Redzepi přišlápl zbývající kus lana z kotouče na dně loďky a narovnal se.

„Jsi na řadě,“ procedil.

Henning se pokusil postavit, ale nohy ho nechtěly poslouchat, vůbec je necítil. Necítil ani boty na nohách, ani látku kalhot na stehnech.

„Pohni se, nemám čas!“

Redzepi vytáhl pistoli a namířil ji na něho. Pohybem zbraně mu naznačil, aby vstal. Henning přikývl a postavil se. Tentokrát se mu to podařilo. Loď se při náhlém přenesení váhy naklonila. Udělal podpůrný krok, nadechl se a znovu zvedl pohled.

Už nebylo vůbec nic vidět. Nad břehem se usadil mlžný opar. K pevnině to bylo asi třicet metrů.

Henning naklonil hlavu, zdálo se mu, že něco zaslechl, nějaké šplouchnutí nebo pohyb ve vodě. Nic to však nebylo. Žádná přibližující se auta nebo praskání větviček v lese. Ani křik, který by zvrátil to, co ho teď nemilosrdně čekalo. Posunul nohu k okraji a zkusil, jestli udrží rovnováhu.

Neztratil ji, přestože se loďka opět lehce zhoupla.

Vodní hladina, která se před ním rozprostírala, se podobala oleji. Hutná, studená, olejová plocha. Lano v ní uvízlo jako rybářský vlasec zatížený čerstvým úlovkem.

Pak skočil.

Zadržel dech a cítil, jak se do něj studená voda zakusuje a svírá ho. Začal se ihned odrážet nohama, pokoušel se dostat nahoru, ale nějaká síla ho táhla opačným směrem. Zabral ze všech sil, divoce kopal nohama a překvapovalo ho, že ho poslouchají. Dokázal zbrzdit pohyb dolů a centimetr po centimetru se jednou rukou, která mu ještě sloužila, snažil stoupat. Se zalapáním po dechu rozbil vodní hladinu.

Mrkal a dýchal, pokoušel se zorientovat a zároveň pořád šlapal vodu, kopal nohama, jednou rukou vodu odhrnoval a byl přesvědčený, že nedokáže vzdorovat tíze závaží, které ho vytrvale stahovalo dolů.

Natahoval krk, snažil se dál dýchat a viděl, že Redzepi znovu zvedl zbraň a je připravený vystřelit. Henningovi došlo, že muž v loďce se už nemusí znepokojovat kvůli nějaké kaluži krve a stopám a že je jen otázkou jedné či dvou vteřin, než v ústí pistole zažehne plamínek a jemu se rozprskne hlava.

Proto myslel na Nořin úsměv, na její krásnou tvář, lesk jejích nakrátko ostříhaných vlasů. Na hlas, který mu dokázal přivodit šimrání po celém těle, a teplo jejích drobných rukou.

Myslel na Ivera a taky na Trine, na to, jak si s ní hrával v moři u chaty ve Stavernu a jak spolu soutěžili, kdo dokáže déle zadržet dech. Přestal kopat a cítil, jak ho jezírko pohlcuje.

Věděl, že tady mu žádné rekordy nepomůžou.

Že mu nikdo a nic nepomůže a že raději zemře z vlastní vůle.

Proto zavřel oči a pozvolna klesal do chladné černé tmy.

KAPITOLA 1

Leden 1996

Nebýt sněhu, byla by všude kolem tma. Auta parkovala natěsno u obrubníků a činžovní domy se tyčily k nebi. Pouliční lampy byly vypnuté nebo nefungovaly. Kdyby tam nebydlela už přes padesát let, možná by Bodil Svenkerudovou přepadla úzkost – po setmění se v ulicích Osla dělo tolik podivných věcí.

Ne však v Eckersbergově ulici.

Tam se nikdy ničeho nebála, teď se jen chtěla co nejrychleji dostat domů a dát si teplý šálek dobrého čaje. Měla za sebou dlouhý den.

Svenkerudová sunula nohy v měkkém sněhu. Bylo ostudné, že se silnice a chodníky neodklízejí častěji a rychleji; měla pocit, že na její ulici dorazili vždycky jako poslední. Teď prakticky nehybně stála v kluzkém suchém prašanu.

Proto si našla mezi dvěma zaparkovanými auty mezeru, vkročila do vozovky – byla to koneckonců její ulice – a pozorně se rozhlédla na obě strany. V dálce viděla jediné auto, které se k ní pomalu přibližovalo. Usoudila, že má dost času, než k ní auto dojede, a přestože pod sněhem cítila led, šlo se jí v těch vyjetých stopách snáze.

Svenkerudová se ještě víc zachumlala do kožichu a zvedla oči k činžovnímu domu, který se před ní objevil po pravé straně a v němž tak dlouho bydlela.

Právě v něm v roce 1957 pořádali svatební hostinu – nic jiného si nemohli finančně dovolit. Tam vyrůstaly jejich děti i vnoučata a život uháněl plnou rychlostí kupředu jako lokomotiva. Právě v tom domě Olava Sebastiana napadly rakovinné buňky a udělaly z toho krásného muže, jímž kdysi byl, temný churavý stín. Býval aktivní v místní politice, třikrát týdně večer běhával osm kilometrů, dokonce i po sedmdesátce, a rád chodíval na nedělní procházky do Frognerova parku, nejraději s malým Sofusem v kočárku, který tlačil před sebou. A tam jí také jednoho krásného pozdního léta roku 1992 dal sbohem.

V některých oknech ve třetím patře se svítilo. Takže truhláři se tam už asi pustili do práce, ale nepřichází v úvahu, aby se nechala vydírat. O tom nemůže být ani řeč!

Přesně tohle taky řekla té mladé poradkyni na městském úřadu v Oslu, která na ni nejprve neměla čas, ale pak se jí ke konci dne podařilo vyšetřit si pro ni volnou čtvrthodinku. Ta krásná dívka s tmavými vlasy – jak se jen jmenovala? – slíbila, že se tou záležitostí začne zabývat hned, jak druhý den ráno přijde do práce, a to bylo dobře. Drzost některých lidí už překračovala své meze. Svenkerudová lehce přidala do kroku, pomáhala si také pažemi, aby zrychlila. Bylo jí horko a na brýlích se jí vytvořila tenká vrstva kapiček. Jen tak tak viděla, že křižovatka před ní není vzdálená víc než zhruba třicet metrů.

Otočila se. Auto teď bylo mnohem blíž. Svenkerudová se pokusila vykročit, ale sníh byl natolik sypký a měkký, že téměř neměla pevnou půdu pod nohama. Taky jí moc nechybělo k tomu, aby ztratila rovnováhu, ale naštěstí se dokázala udržet na nohou.

Opět se otočila, měla dojem, jako kdyby auto zvýšilo rychlost. Řidič ji snad přece musel vidět, vždyť na sobě měla tolik reflexních prvků.

Pokusila se na něho udělat posunek, ale řidič nebrzdil, spíš naopak, a právě v tom okamžiku Bodil Svenkerudová pochopila, že auto najede rovnou na ni.

Naposledy se pokusila uhnout, jenže lesklý led byl pod zimní obuví zrádný, ani nestačila dát ruce před sebe a už ji auto zasáhlo do boku a nabralo na kapotu. Zády k čelnímu sklu ji to vyhodilo až na střechu vozu, kde se na vteřinku zastavila. Pak se pneumatiky zařízly do ledu a kola se při tom zablokovala. Vyhodilo ji to dopředu, znovu dopadla na kapotu a skutálela se na silnici, kde nakonec zůstala ležet obličejem zabořená do studeného měkkého sněhu.

Nemohla se ani pohnout, ale kupodivu to ani nebolelo; bylo to, jako kdyby byla pod celkovou anestezií. Ze šrámu na čele jí však tekla krev a zakrátko jí půlku tváře zaplavilo teplo. Při srážce se také určitě poškodila některá tlačítka na naslouchátku, protože jí hluboko ve zvukovodech hlasitě a pronikavě pískalo.

Svenkerudové se podařilo vyškrábat se na kolena. Cítila, jak jí přes nohavice a podvlékačky prostupuje chlad a vlhko. Zvedla hlavu a upravila si brýle, otočila se a mžourala na auto, které běželo na volnoběh. Předtím si toho nevšimla, ale v záři světlometů viděla, jak se shora opět začínají snášet bílé vločky.

Proč řidič nevystoupí a nepomůže jí?

Auto o několik metrů zacouvalo. Pak se k ní znovu přiblížilo a ona se nedokázala ani pohnout, věděla, že to nestihne, přestože se pneumatiky s hřeby na ledu a sněhu protáčely.

Křik by jí byl pramálo platný. Připravila se na bolest, a když přišla, byla silná a ochromující. Pod tíhou a rychlostí auta sklouzla do silnice a zastavila se téměř až u obrubníku.

Tam zůstala nehybně ležet a na jejích rozpálených tvářích se zatím rozpouštěly studené bílé polibky. Skla brýlí měla rozbitá, neviděla skoro nic. Naštěstí jí přestalo pískat v uších a v tom samém okamžiku, kdy se rozhostilo ticho, ji naplnilo křišťálově jasné vědomí.

Došlo jí, oč tady běží. Nebylo pochyb.

Doufala jen, že ta milá a ochotná dívka z městského úřadu v Oslu – jak jen se jmenovala? – to pochopí stejně. A že se o tomhle dozví a podnikne příslušné kroky.

Trine, pomyslela si Svenkerudová, zatímco se k ní auto opět přibližovalo.

Ta dívka na radnici se jmenovala Trine. Trine Juulová.

KAPITOLA 2

Říjen 2009

Slabé světlo pronikalo dovnitř přes bílé záclony a zaplavovalo postel mdlým třpytem.

Žena, která ležela vedle Charlieho Høisæthera, se lehce zavrtěla, zhluboka a rozespale potáhla nosem.

„Ty už jsi vzhůru?“ zeptala se netečně s tváří zabořenou do polštáře.

„Hm,“ zabručel.

Světlo zbarvilo její tváře do bíla, když se stočila do klubíčka a přitáhla si k sobě tenkou přikrývku. Vytáhla teplou ruku a nahmatala Charlieho měkké břicho.

„Vždycky se budíš tak časně,“ zamumlala.

„Hm. Klidně spi dál.“

Před otevřeným oknem se vzdouvaly záclony, rozevláté neústupným větrem z Atlantského oceánu. O patnáct podlaží níže svištěla auta, která pokaždé budila dojem, že mají naspěch. Isabel pootevřela tmavě hnědé oči. Charlie na sobě ucítil její ostražitější pohled.

„Dneska v noci ses tolik vrtěl,“ řekla. „Zdálo se ti něco?“

Zakroutil hlavou.

„Tak čím to teda bylo?“

„Ničím. Zase si lehni a spi.“

Pravda byla taková, že skoro vůbec nezamhouřil oči. Tolik se toho v současné době seběhlo. Tore byl po smrti a jemu neustále volal ten novinář a nechával mu vzkazy. „Dobrý den, rád bych si s vámi trochu popovídal o Tore Pullim.“ „Dobrý den, rád bych se s vámi pokusil domluvit na nějakém čase, kdy bych vám mohl zavolat.“

„Dobrý den, bylo by možné prohodit s vámi pár slov o Rasmusu Bjellandovi?“

Ne, to bylo vyloučené. Ani náhodou.

A pak tu byla ta zábavní hala, jejíž stavbu měli před sebou, kdyby jen našli nějaké vhodné místo.

„Ale vždyť už jsem vzhůru,“ namítla Isabel a lehce pohnula rukou. „Myslím, že bys s tím měl něco dělat.“ Zatlačila prsty o něco silněji na jeho břicho, nad pupkem a pak o kousek níž, ale on se sotva pohnul. Isabel stáhla ruku k sobě, lehla si na břicho a položila si dlaně pod bradu.

„Jsi unavený?“ zeptala se ho něžně.

„Jenom ospalý,“ odpověděl Charlie a byl vděčný za to, že z toho nedělá žádné drama. Isabel opět zpod peřiny vytáhla ruku a tentokrát mu ji položila na hruď, pohladila ho po chlupech a pokračovala ke krku, k bradě, jemně ho zatáhla za konečky vousů a zkoumavě mu přejela prstem přes jizvu.

„Nech toho,“ okřikl ji a odtáhl hlavu.

„Promiň.“

Odhrnul peřinu na stranu a spustil nohy na tvrdé studené dlaždice, vstal a nahý přistoupil k oknu. Naklonil hlavu k rameni, nejprve k levému, potom k pravému. Zakřupalo to.

„Promiň,“ zopakovala.

„To je v pohodě. Spi dál.“

Zapálil si cigaretu a vyšel na terasu, kde ho přivítalo modré nebe. Podlahové dlaždice už byly vyhřáté od slunce a pálily pod nohama. Opřel se o zábradlí. Po vzácné noční přeháňce už nebylo ani památky. Nahoru k němu stoupal závan suchého asfaltu a odpadků z průchodu. Charlie si potáhl z cigarety a vyhlížel na stříbřitě se třpytící moře. Z dálky nevypadalo, že by se hýbalo, jen se tam rozprostíralo a mihotalo se, působilo zdánlivě ploše. Zanedlouho se ty pěkné široké pláže zaplní. Brzy se na nich sejdou místní chlapci, aby si zahráli fotbal, naplněni snem o tom, že se jednou stanou novým Neymarem nebo Pelém. Jiní si koupí chlazené kokosové kuličky, čokoládu a cigarety a budou tam polehávat a dřímat, dokud slunce nezmizí za horizontem.

Tak tohle byl Natal. Sluneční město.

Město, které si drželo průměrnou teplotu 28 stupňů a které mělo 300 slunečných dnů v roce. Místo, které dříve obývali indiáni i francouzští piráti, město, na jehož budování se částečně podílel – přinejmenším pro sluncechtivé Nory.

Bylo to tak trochu dobrodružství, i když nebezpečné. Dost riskovali, zvlášť poslední roky. Někteří skončili ve vězení. Pár lidí umřelo. Teď ale bylo všechno zase jako tenkrát, když na konci 90. let začínali. Tak jak si to Tore přál.

Charlie se podíval na vedlejší terasu. Byt stále zel prázdnotou. Až sem nahoru do 15. patra vítr nafoukal nějaké listí – nesmí zapomenout někoho tam poslat, aby to před příští prohlídkou uklidil. Ale pokaždé ho zahryzalo svědomí, když pomyslel na to, že on a Tore mohli být sousedy, mohli stát každý na jedné straně zídky dosahující do výše ramen s vychlazeným pivem v ruce a vyhlížet na moře a vzpomínat přitom na staré dobré časy. Tehdy se jim začala plnit konta a prakticky každý den slavili.

Jenže příliš mnoho se toho mezi nimi pokazilo. Slova byla vyřčena, činy vykonány a nic z toho už nebylo možné vrátit. Přesto měl Tore ten byt dostat. Vždyť si ho koneckonců zasloužil.

Charlie si položil ruku na bradu a dotkl se jizvy, kterou mu Tore způsobil, zadíval se na ulici pod sebou a natáhl další dávku nikotinu. Venku běhal nějaký muž, obnažený hrudník se mu v ranním slunci leskl. Kolem se hnala stará, prorezlá auta, zašpiněná od plážového písku. Charlie se pohledem zastavil na tmavém audi, zaparkovaném ve stínu palmy. Tentýž vůz stával poslední dobou každé ráno přesně na tom samém místě. Na tak velkou vzdálenost nebylo možné vidět, jestli v něm někdo sedí. Auto pokaždé zmizelo, než Charlie sešel dolů a začal svůj den, ale rozhodl se, že přikáže Freddymu, aby to prověřil.

Zamáčkl cigaretu o zeď a cvrnkl špaček do vzduchu.

Díval se, jak pomalu klesá k ulicím, než ho vzal závan větru a zanesl ho na jinou terasu.

Potom zašel do svého bytu o velikosti 187 metrů čtverečních, jehož stěny byly holé stejně jako ta žena v posteli, která se v mírně nadzvednuté pozici opírala o lokty. Přikrývka stále zakrývala Isabelino břicho a štíhlé nohy.

„Ahoj,“ špitla a odhrnula si z očí dlouhý černý pramen vlnitých vlasů.

„Ahoj,“ odpověděl.

Charlie si natáhl šortky a nohama vklouzl do plážových sandálů.

„Copak se děje?“ zeptala se ho.

„Nic.“

„Seš si jistý? Poslední dobou působíš tak nějak… nepřítomně.“

„Jdu si uvařit kávu,“ prohodil. „Chceš taky?“ Odkopala přikrývku a odhalila své opálené tělo. Charlie se na ni nepodíval a ani se nedočkal žádné odpovědi. Po chvíli zašel do kuchyně.

„Dala bych si šálek čaje,“ zavolala za ním.

Charlie potkal Isabel v baru na Praia dos Artistas. Celý večer k němu vysílala kradmé pohledy, a když k němu nakonec přistoupila a lámanou brazilskou angličtinou pronesla, že tancuje a že by mu ráda předvedla, co umí – „ale raději někde jinde“ –, myslel si, že je prostitutka.

Ona však jen hledala nějaké zaměstnání, a když mu sdělila své jméno – Cláudia Isabel Ypiranga – „ale všichni mi říkají Isabel“ –, otočil se k ní a prohlížel si její tmavou kůži, ty indiánské rysy a vysokou štíhlou postavu. V jejích očích viděl nouzi a přemýšlel, v jaké chudobě tahle sotva pětadvacetiletá dívka asi žije, ale ze všeho nejvíc viděl, komu je podobná. A pak pocítil zvláštní a vzácnou potřebu zachovat se slušně a nebýt jen nadržený.

To bylo před pěti měsíci.

Teď tancovala šest večerů v týdnu v baru Senzuela a potom chodila k němu domů.

Ze začátku to bylo fajn; byla doba, kdy si doopravdy myslel, že ji bude milovat, ale jednoho dne mu došlo, že nikdy nebude jako Mariana. Dlouho uvažoval o tom, že vztah ukončí, ale neměl se k tomu, aby to udělal. Vždyť ji měl rád. Oceňoval její společnost a báječné tělo a zatím neudělala takovou hloupost, aby otěhotněla. Nejspíš by mu chyběla, kdyby tady nebyla, a líbila se mu myšlenka, že ji před něčím zachránil. Vlastně se jí nikdy moc neptal na to, čím se ve svém životě až dosud zabývala. Možná by to měl brzy napravit.

Charlie vešel do ložnice s šálkem chai latté, o kterém věděl, že ho má ráda.

„Děkuji,“ řekla a usmála se. „Jsi hodný.“

Kdybys tak jenom věděla, pomyslel si Charlie a oblékl si bílé tričko, které mu obepínalo břicho.

Všiml si, že ho přes okraj šálku pozoruje.

„Tak co tě dneska čeká?“ zeptala se jasným hlasem plným očekávání.

Charlie se nadechl a s dlouhým povzdechem jí odpověděl: „Přesně to samé jako včera.“

Když Charlie sešel dolů na chodník, tmavé audi bylo pryč. Místo toho tam na něho čekal Freddy, oblečený jako obvykle v džínách, tričku a světle hnědém lněném saku. Freddy se ve skutečnosti jmenoval Fred Are, pocházel z Osla a do Natalu si přinesl svaly a pistoli. Lidé ve městě věděli, že pracuje pro Charlieho a že je to muž, s nímž není radno dostat se do křížku. Také nebyl nikdo, kdo by se o to pokusil, především kvůli zbrani, kterou trvale nosil v ramenním pouzdru pod sakem.

„Chci, abys támhle k té palmě poslal nějakého člověka,“ řekl Charlie a ukázal. „Už třetí noc po sobě tam na tom parkovišti stojí černé audi.“

„Jasně, šéfe.“

„Chci znát jméno řidiče a pro koho případně pracuje.“

„Dobrá, šéfe.“

Charlie se rozhlédl. Posadil se do Freddyho auta, Mercedesu třídy CLS, verze Grand Edition, a následně uháněli ulicemi. Freddy nikdy nedokázal dodržovat rychlostní omezení – to odporovalo jeho povaze – a ani to nebylo moc riskantní; žádného policistu by stejně nenapadlo, aby je zastavil.

„Kam jedeme?“ zajímal se.

„Nejdřív do posilovny,“ odpověděl Charlie. „A vezmi to objížďkou kolem čtvrti, až tam budeme.“

Freddy k němu vyslal letmý pohled, ale nic neřekl. Projížděli městem, které se začínalo pozvolna probouzet, míjeli Juanův obchod, z kterého vycházelo několik lidí s ovocem, chlebem a nápoji. Nějaký osmiletý nebo devítiletý chlapec dostal nafukovací kosatku, kterou se už chystal vytáhnout z plastového obalu, když vtom ho matka zarazila rozhodným pohybem ruky. Potkali Pepeho, obchodníka s rybami, na jeho malém prastarém mopedu, z kterého se valí obrovské množství šedočerných zplodin, při cestě do přístavu, aby tam vyzvedl noční i ranní úlovky.

Charlie měl rád tyhle hodiny, kdy se den ještě zcela neprobudil a teplota byla zatím snesitelná. Právě v tuto dobu se v Natalu dalo něco dělat.

Poslední měsíce Charlie pracoval na zajištění prostředků k výstavbě zábavní haly, do které by si lidé mohli chodit zabruslit, zahrát bowling, minigolf – všechno pod jednou střechou.

Měli by tam restaurace, obchody – bylo by to něco naprosto odlišného, než na co byli lidé v Natalu zvyklí. Taková rekreační oáza. Několik investorů se už nechalo slyšet, že by do toho projektu šli, jenže Charliemu zatím chybělo vhodné místo. Během posledních týdnů našel několik dobrých alternativ, ale žádný z vlastníků dosud s prodejem nesouhlasil.

Charlie plánoval pokračovat ve výstavbě bytových komplexů – což bylo v této oblasti rozhodně nejvýnosnějším podnikáním –, nikdy ale nebylo na škodu mít v záloze ještě něco dalšího.

O deset minut později zastavili před posilovnou. Freddy vystoupil jako první a rozhlédl se kolem sebe. Pak kývl na Charlieho.

Charlie vystoupil do prosluněného dne. Dvě zhruba pětatřicetileté ženy prošly pomalu kolem něho. Jedna z nich se k Charliemu otočila a následně něco řekla své kamarádce. Charlie je bezděčně sledoval pohledem, hodnotil jejich boty, kotníky, nohy, zadky – a nedokázal se rozhodnout, jestli si svou šukatelnost koupily, nebo zda to mají vrozené. Na protější straně ulice se pohnula záclona. Freddy vykročil do půlky silnice a zatlačil ramena dozadu. Auto, které se k nim přibližovalo, přibrzdilo. Charlie se na řidiče ani nepodíval, pokračoval přes silnici a zašel do posilovny. Tam ho uvítaly těžké rytmy, čerstvě naleštěná zrcadla a řinčení činek.

Prošel celou místností, aniž by někomu z těch, kdo tam cvičili, věnoval pozornost, a zapadl do pracovny, malého kamrlíku o velikosti osmi metrů čtverečních, který sice volal po renovaci, ale Charlie neviděl důvod s ním něco dělat. Líbilo se mu, že všude přetékají papíry, ve zdech jsou pukliny… Připomínalo mu to začátky v Norsku, kdy se potýkal s placením účtů, než postavil realitní společnost Høisæther na nohy a postupně mu narostla křídla.

Jediné, co potřeboval, byl nějaký zatraceně dobrý počítač a se svým posledním nákupem toho nejvíc našlapaného modelu iMacu, který měl Apple na trhu, byl spokojený. Charliemu se líbil kontrast mezi přitažlivou dvacetisedmipalcovou obrazovkou a dezolátní místností.

„Dnes večer v 19:35 přiletí letadlo z Amsterdamu,“ řekl, když Freddy zavřel dveře. „Chci, abys vyzvedl jednoho cestujícího.“

Freddy se usmál, věděl, že sotva půjde o cestujícího, kterého je riskantní dostat z letiště, důležité budou spíš peníze, které má přilepené k tělu.

„Mám s sebou vzít Hansemanna?“

„Ne.“

„Ale vždyť on se vždycky postará o celníky. Já…“ Charlie se rychle otočil k Freddymu.

„Pro Hansemanna mám jinou práci. Vyřídíš to sám.“ Freddy na chvíli zaváhal, načež přikývl.

„Mám dneska zařídit ještě něco dalšího, šéfe?“ Charlie si povzdychl.

„To audi.“

„Jasně, šéfe. Hned se do toho pustím.“

Po chvíli byl Charlie v pracovně sám. Podíval se na hodinky. V Norsku jsou čtyři hodiny ráno. Přemýšlel, jak se to asi doma vyvíjí, ale na to, aby zavolal Langbeinovi, bylo ještě příliš brzy.

Znovu se usadil na židli. Zíral do zatím ještě černé obrazovky před sebou a všiml si vlastního odrazu, bílé vlasy, modré oči, vousy na bradě.

Přesně takhle tam tenkrát seděl, když za ním Mariana přišla poprvé.

„Dobrý den,“ pozdravila ho. „Jmenuji se Mariana de la Rosa. Potřebujete asistentku.“

„Skutečně?“

Charlie v tu dobu nevypsal žádný konkurz na pracovní sílu, což ale nedělal nikdy.

„Ano, opravdu,“ odpověděla. „Jenom při zběžném pohledu na vaši pracovnu vidím čtyři věci, s kterými je potřeba něco okamžitě udělat.“

„Ano?“ Posadila se.

„Tak zaprvé: schůzky si vedete tady v tomhle diáři.“ Ukázala na kalendář, který měl před sebou otevřený.

„Něco takového už dneska nikdo nepoužívá.“

„Vážně?“

„Můžu to zařídit tak, že budete mít všechno v počítači před sebou a taky dostanete s desetiminutovým předstihem upozornění na mobil, že máte někde být.“

„Hm,“ zamručel zamyšleně.

„Taky potřebujete nějaký systém pro svoje účtenky. Faktury. Všechno se tady bez ladu a skladu povaluje. Můžu vám ve všem udržovat pořádek.“

Charlieho začínala ta vysoká štíhlá žena s havraními vlasy a mírně špičatou bradou stále víc a víc zajímat – ne jenom proto, že měla hnědé oči a lákala ho jako reklama na karamelovou čokoládu, ale také proto, že v sobě měla určitou rozhodnost, jasný názor – a pochopil, že se ho nebojí vyjádřit.

„Kromě toho jste chlápek, který si po sobě neumí uklidit,“ pokračovala.

„Ano?“

Ukázala na dva šálky, které stály na stole, oba černé od usazené kávy. Vedle počítačové myši ležel talířek. Zmačkaný papír od bagety. Starý balíček od cigaret. Popelník byl téměř po okraj naplněný popelem a špačky.

„Jsem šikovná na úklid.“

Potom umlkla a jen tam tak stála a dívala se na něho.

„Ale v počtech jste špatná,“ poznamenal.

„Prosím?“

„Mluvila jste o čtyřech věcech, se kterými byste něco udělala.“

„Ach tak.“

Pak se poprvé usmála a celá tvář se jí změnila, otevřela se. Osoba, o níž si zpočátku myslel, že je trochu tvrdá a neomalená, ukázala také svou hravou stránku.

„Na to jsem zapomněla. Tady to tričko,“ řekla a ukázala na to, které měl na sobě. Charlie sklonil zrak ke svému břichu.

„Měl byste mít pár náhradních v rezervě,“ spustila.

„Pro případ, že…“

Potom se zarazila a sklopila oči.

„Promiňte,“ omluvila se. „Do toho mi nic není…“

„Jistě,“ uznal Charlie. „Máte pravdu. Skvrny od špaget nepůsobí zrovna dobře, když se má člověk sejít s klienty.“ Vtom se na něho znovu podívala a rychle se usmála.

Druhý den u něho Mariana de la Rosa nastoupila a zůstala něco málo přes tři roky. Až do té doby, než potkala lásku. Až do té doby, než ji zabili. A přestože se Charlie snažil sám sebe přesvědčovat, že on jí pod auto, které řídila, neumístil výbušniny, měl předvídat, že se to může stát.

A právě tohle mu ničilo spánek.

Table of Contents

Prolog

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2