Jana Benková

ČISTÁ LÁSKA

Originálni název: Čistá láska

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

©Jana Benková, 2017

Translation © Olga Dobríkova, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7905-0  (epub)

ISBN 978-80-243-7906-7  (mobi)

Všechna jména postav a firem v této knize jsou vymyšlena a nemají žádné souvislosti se skutečností.

1. kapitola

„Už jduuu!“ zakřičela jsem potřetí, když na mě někdo zvonil jako o život a už začal i klepat na skleněné dveře.

Co zvoníš jako šílenec, pomyslela jsem si. Vždyť nehoří! Odložila jsem vařečku na roztírání čokolády, neodolala jsem pokušení ji olíznout a ochutnat tu dobrotu, sundala jsem si kuchařské rukavice a mimovolně jsem si ještě utřela ruce do bílé zástěry, kterou jsem dnes už stihla zpestřit i stopami jahodového krému, uloženého v ledničce. Ale povedl se mi, mňááááááám! Upravila jsem si bílou sponku s motýlem, která mi držela ofinu, zastrčila jsem si neposlušný pramen vlasů za ucho a pospíchala otevřít zamčené dveře nedočkavému hostovi. Jasně, pošťačka!

„Lízo, no tak kde jsi? Nemůžu tady stát hodinu, podívej, kolik toho dnes mám!“ zvolala vyčítavě paní Eva a ukázala na tašku na kolečkách, ze které přímo přetékaly dopisy a noviny. Ale vzápětí se na mě usmála — tak jak to uměla jen ona: „Pečeš, že?“ Koukala na mou zástěru, zpestřenou barvami krémů, které jsem právě dodělala.

Přikývla jsem. „Pojďte dál a ochutnáte,“ odstoupila jsem ode dveří. Když kolem nás nešla tak brzy jako dnes, měla ve zvyku na chvilku si vydechnout při dobré kávě a ranním muffinu s borůvkami. A my s Matyldou jsme se díky tomu vždycky dozvěděly o všem, co se ve vesnici jen šustlo.

Tentokrát však pouze ve spěchu zavrtěla kudrnatou prošedivělou hlavou. „Ne, holka, dnes ne, děkuji. Mám toho hodně, je už téměř půl desáté a navíc je pátek. Nechce se mi pracovat přesčas. Odpoledne přijde dcera s vnoučaty, chci být doma dřív.“ Zalistovala v nějakých lejstrech a ťukla do hustě popsané tabulky. „Takže, tady tě mám, milá moje. Tohle mi podepiš a dopis bude tvůj!“

Učinila jsem, oč mě požádala, ale nakukovala mi přes rameno na dopis jako zvědavá straka. „Něco vážného z úřadů?“ zeptala se jakoby jen tak mimochodem.

Ta tu svou chorobnou zvědavost nezapře! „To ještě uvidíme. Pěkný den,“ usmála jsem se a pomalu jsem zavřela dveře.

Nastala hodina pravdy. Mám to otevřít, nemám to otevřít? Dívala jsem se na malý papírový obdélník, ve kterém se skrývalo tajemství mé nejbližší budoucnosti.

Neotevřu to! Počkám na Matyldu. Pomalým krokem jsem se zamyšleně vracela kolem stolků a pultu do zadní části cukrárny.

Matylda je moje sestra. A parťačka v tomto našem sladkém mini světě, cukrárně Lízátko. Na malém náměstí naší obce si náš vanilkovo-růžovo-modrý sladký obchůdek našel svoje místo už dávno předtím, než jsme se narodily. Kdysi dávno ho založil můj děda, avšak nebyla to hned cukrárna. Původně tady stála pouze velká zmrzlinárna. S takovou tou pravou těžkotonážní skutečnou mraženou pochoutkou, kterou nemíchali z umělých sirupů a barviv, jak se to většinou dělá dnes, ale poctivě ji vařili a přidávali do ní to nejlepší ovoce, oříšky nebo čokoládu, podle toho, co měli.

Později, když máma zůstala se mnou a Matyldou na mateřské, dostala nápad, že budou prodávat i zákusky. Byla vyhlášenou pekařkou a cukrářkou, pokaždé pekla na vesnické zábavy i svatby. Krámek se tedy s léty postupně rozrůstal a my s Matyldou jsme už považovaly za samozřejmost, že jsme nosily na svačinu do školy pro sebe i spolužáky ty nejrůznější možné koláče, jaké si jen dovedete představit. Máme velké štěstí, že máme genetické dispozice k štíhlosti, jinak by z nás, dnes dospělých dam před třicítkou, byly už dávno stokilové matrony. My ty sladkosti totiž pořád milujeme! Celé víkendy jsme s naší zlatou maminečkou trávily v kuchyni a pomáhaly jí s pečením koláčů a slavnostních dortů.

Když zemřel náš dědeček, přestaly jsme s prodejem zmrzliny. Ale lidé si zvykli na naše domácí zákusky, jaké jinde nebyly k mání, a tak náš zvonek nad vchodem prodejny zvonil i bez nabídky mražené pochoutky nonstop.

No a… Když nám mámu i s tátou osud navždy vzal v jediné vteřině… Nemohly jsme nechat cukrárnu, tuto jejich pýchu a naši památku na ně, zaniknout. Nebo nedejbože prodat. Seděly jsme tehdy s Matyldou těsně po pohřbu v mámině kuchyni, jejíž okno zdobil velký červený muškát, a zíraly jsme do země. Potom na sebe. Slzy nám už netekly, už jsme žádné neměly. Za poslední čtyři dny jsme jich vyplakaly i poslední kapky. Rozdíl mezi mnou a Matyldou byl pouhé dva roky, ale často jsme přemýšlely jako dvojčata.

Jako první se ozvala ta mladší z nás: „Teď je to všechno… Na nás.“

Nepřítomně jsem hleděla před sebe. „Hm.“

„Tak... Co budeme dělat?“ pokračovala.

Já jsem jen seděla, hledala slova, znovu jsem zírala jednou do země, potom zase na sestru a po chvíli jsem ze sebe konečně dostala souvislou myšlenku. Pro začátek aspoň tuto: „Nevím.“

Poté co jsme díky opilému řidiči přišly o rodiče, ztělesnění naší nejzásadnější životní jistoty a čisté lásky, jsme obě s Matyldou doopravdy s jistotou věděly pouze to, že nevíme, co bude dál.

Bylo mi pětadvacet, jí o malinko méně a končila vysokou školu ekonomickou. Já jsem už pracovala v marketingu v malé bratislavské firmě a chodila jsem s Rosťou. Ale stále jsem byla dítětem svých rodičů, kteří se o mne starali, vařili mi, prali, ale také mě pevně objali a otřeli mi slzy, když to bylo potřeba… Na to, že tady se mnou najednou nebudou, jsem nebyla připravená ani v tom nejhorším snu.

Trvalo nám dlouhé týdny, než jsme se probraly ze setrvačnosti v pečení zákusků, a než jsme byly kvůli památce na rodiče doopravdy a stoprocentně rozhodnuté, že nevstáváme ve čtyři ráno a neběháme v zástěrách od plechu k plechu s polevou až za ušima jen ze zvyku a tuto malou cukrárnu neudržujeme jen tak ze dne na den, ale můžeme, vlastně měly bychom z ní vybudovat naši budoucnost. Věřily jsme v sladkou budoucnost.

To bylo před dvěma lety. No a dnes tu sladkou budoucnost pomalu naplňujeme.

Ale abyste měli přesnější představu — bydlíme ve vesničce Dedinka u Bratislavy, kouzelné malé obci s necelými třemi tisíci obyvateli, na konci řadové zástavby šesti obchodů, v patře nad naší cukrárnou na malém zeleném náměstí. Naproti nám stojí jen malý parčík s protékajícím potůčkem a s asi deseti lavičkami. Na nich rádi posedávají starší obyvatelé, vracející se domů z nákupu ve vedlejších potravinách, a odpoledne tam obvykle dovádí se zmrzlinou v ruce žáci, běžící ze školy domů. Každé ráno se u nás mnozí z nich zastavují — ať už s mámou, anebo jen sami s mincí v ruce — pro čerstvý muffin ke svačině.

Za parkem je pár starších opravených domů a vedle něho autobusová zastávka a u ní tři obchůdky — drogerie, opravna bot a malinká zmrzlinárna, vymalovaná na červeno jako jahoda. Zmrzlinář Tóňa ji otevírá pouze během léta. Hned vedle naší cukrárny jsou potraviny, novinový stánek, květinářství s prodejem zahradnických potřeb, železářství a miniaturní obchod s oblečením, kde jsem si však dosud nikdy nic nekoupila.

Dedinka u Bratislavy má ještě příjemný nevelký obecní úřad, základní školu, malou hospůdku, novou pizzerii a zrekonstruované kino, které už po celá desetiletí slouží jako maxi kulturní stánek obce, protože tam podle potřeby může probíhat nejen promítání filmů, ale také oslavy všeho druhu a dokonce i svatby.

Když jsem před léty dennodenně dojížděla za prací do Bratislavy, připadala mi jednoduchost této vesnice romantická a úžasná ve srovnání s hlukem velkoměsta, s bezhlavě se řítícím životním tempem a s věčně podrážděnými a vystresovanými lidmi.

Tady jsem měla ráj na zemi. V průběhu pracovního dne jsem si ve městě hrála na slečnu v kostýmu, s mobilem u ucha jsem řešila možné i nemožné problémy, komunikovala s novináři, reklamními agenturami… A večer, utahaná po dvanáctihodinové šichtě, jsem se vracela do této útulné vesničky, z poloviny ukryté mezi stromy, k mámině teplé večeři, tátovým novinám otočeným na stránce s vyplněnou křížovkou, Matyldě zavřené ve svém pokoji nad knihami a… do náruče Rosti, o kterého jsem však přišla záhy poté, co udělal přijímačky na práva do Prahy.

Když jsem zde však pořád, čtyřiadvacet hodin denně, už mi naše vesnice až tak romantická nepřipadá. V podstatě je mým životem pouze práce, práce a zase práce, každodenní konstantní koloběh. Žádný nový zážitek. Až na několik náhodně se zastavících řidičů stále stejné tváře. Není tady kam vyrazit, a ani s kým… Moje kontakty ve městě se s postupem měsíců a kvůli pohlcení prací zpřetrhaly, tak jsem se uzavřela v tomto malém obchůdku a sladila lidem život pamlsky.

Takže zhruba dva roky je mým životem výhradně tento rohový dům na náměstí, kde mám dva útulné pokoje, ve třetím sousedku sestru, a když seběhnu dolů po schodech, jsem v práci. V naší cukrárně barvy duhy, kterou jsme s Matyldou neměly to srdce ztratit společně s našimi milovanými rodiči a kterou jsme kvůli podobnosti s mým jménem přejmenovaly na Lízátko. Nějak se nám to tak hodilo — Líza, lízátko, olížete si prsty po dobrém zákusku… A zejména — ten název si dobře pamatovaly i děti, které sem často tahaly své rodiče. Samozřejmě jsme vždy měly v rohu na pultě kytici barevných lízátek naaranžovanou ve vysoké sklenici. Kdo měl chuť, mohl si vzít. Zdarma.

Pokud si myslíte, že na vesnici, kde žijeme, se cukrárna neuživí, navíc když ještě máme naproti přes silnici zmrzlinárnu, mýlíte se. S Tóňou jsme spíše kamarádky než konkurentky.

V této neveliké vesnici ještě totiž přetrval ten krásný zvyk z minulosti, že k nedělnímu rodinnému obědu patří na stůl sváteční dezert nebo dort. A tak se zde v neděli od rána vyvařuje a peče jako kdysi. Ale vzhledem k tomu, že polovinu naší obce již tvoří přistěhovalci — pohodlné městské typy průměrně se dvěma až třemi auty na rodinu, zavírající se v menších nebo větších vilkách s bazény, je jasné, že ti nebudou od ranního nedělního úsvitu skákat kolem sporáku. Spoléhají na naši cukrárnu. A u těch starších obyvatel jsme značka, zvyk, který si udrželi po celý život — zajít si na dobrý zákusek nebo kávu k nám. Nemluvě o tom, když se konají křtiny, svatba nebo jiná větší oslava. Nikdo už nepeče tak ve velkém, jak se to dělávalo kdysi, tak máme s Matyldou plné ruce práce. Na výpomoc často voláme i Hanku, dceru Zdeňky, kolegyně z drogerie. Příští rok maturuje na hotelovce, pečení ji baví, tak se něco přiučí i v praxi a navíc si ještě přivydělá.

Je pravdou, že domácí bábovky bych u nás asi moc neprodala, ale začaly jsme na zkoušku dělat muffiny. Vyplatilo se. Během pracovního týdne, a zejména při cestách školáků do školy, se po nich jen tak zapráší. Každé ráno vyrábíme jiné: čokoládové, jindy borůvkové, oříškové, potom zase mramorové...

Musíme se snažit. Ve vesnici sice konkurenci nemáme, ale je pravdou, že když všude kolem straší krize, lidé čím dál víc počítají každou korunu a začínají šetřit — a cítíme to už i my. Navíc, poplatky za energie a vůbec za celý chod našeho obchodu se neustále zvyšují, a my s Matyldou nemáme žádnou finanční rezervu, která by nás zachránila v případě několika ztrátových měsíců. Vždy na konci měsíce si Matylda sedá za svůj velký stůl s lampou, všechno důkladně propočítá, svraští čelo a řekne: „Ujde to, ale na dovolenou na Seychelách to ještě dlouho stačit nebude!“

Tak je to měsíc co měsíc, jako rezervu máme na účtu doslova jen pár stovek eur. Nechceme totiž nadsazovat ceny jako ve městě, protože bychom mohly přijít až o třetinu zákazníků. A to si nemůžeme dovolit.

I proto jsem já, marketingová duše, vymyslela, že se musíme trochu víc prodat. Reklama ve vesnici a barevné letáky pro ty, kteří se u nás náhodně zastaví, když vesnicí projíždí nebo prochází, nestačí. Proto jsme k nám nedávno pozvaly redaktorku ženského časopisu, zda by neměla zájem napsat článek o našich dortech, a především o Matyldiných uměleckých dílech, které na nich vytváří. Měl by vyjít každým dnem. Vyzkoušíme, jestli to bude mít efekt. A pokud ne, zkusíme něco jiného. Vždyť kolem malé cukrárny se dnes dá vymyslet tolik věcí!

2. kapitola

Otevřela jsem prodejnu a pustila do ní dva žáky s aktovkami na zádech, kteří už nedočkavě podupávali před cukrárnou a žďuchali jeden do druhého. Koupili si každý dva muffiny, narovnali si kšiltovky a s papírovými pytlíky v ruce pelášili k budově školy. Teda, děcka mají hned po ránu energie na rozdávání!

Zaslechla jsem zvonek od dveří a rychlé drobné kroky. To bude sestra.

Už víte, že je mezi námi dvouletý věkový rozdíl, ale jsme na sebe fixované jako dvojčata. A přitom jsme tak rozdílné… Ona je kudrnatá pihovatá zrzka, já bruneta se světlou pletí. Ona má oči modré jako klidná hladina moře, já zelené jako jarní louka něžně pokropená deštěm. Já jsem vysoká a štíhlá, Matylda má svých 160 centimetrů a kypřejší ženské tvary, za kterými se otočí každý chlap. Má to výhodu — nebereme si navzájem věci ze skříně, jako když jsme byly teenagerky a měly jsme téměř identické postavy.

Já jsem většinou klidná jako hladina jezera a dlouho váhám, ona je samé rychlé rozhodnutí a plná temperamentu jako oheň. Já jsem jemná naivka, která věří v nekonečné lidské dobro, Matylda je tady na to, aby mě z toho probrala. Doplňujeme se a máme se moc rády. To, že nás tady rodiče nechali samotné, nás ještě víc spojilo — na život a na smrt.

Na smrt… Pryč od takových myšlenek… Matylda je však pro mě tím nejcennějším, co mi tady rodiče mohli nechat, protože když mám ji, mám rodinu.

Přilítla klasicky — jako velká voda. Byla dokoupit suroviny v nedalekém velkoobchodě. Nápoje jako minerálku nebo kolu nám vozí, i ovocné džusy, ale to ostatní se snažíme zvládnout samy. Často obměňujeme každodenní nabídku zákusků, tak vždycky potřebujeme dokoupit i něco nového.

„Čau, jak to jde?“ vběhla do dveří se širokým úsměvem na tváři a položila si na židli svou velkou červenou kabelku. Vedle ní hodila klíče od auta. Potom se posadila, pohodila dlouhou zrzavou hřívou, kterou si prohrábla prsty, a svlékala si sako. Nečekala na mou odpověď a mlela dál: „Všechno je ještě v autě, nic nechybí, potom to vyndáme.“

Přikývla jsem a pokračovala ve zdobení banánové rolády čokoládovými hoblinkami. „To je super. Převleč se, umyj a postav se za pult, už chodí školáci.“

„Jasně, šéfe,“ zahlaholila přes rameno, když si mačkala šťávu ze tří citronů do skleničky a zalila ji vodou. Vždycky si dávala hodně citronu a jen malinko vody, avšak tentokrát to zřejmě opět přehnala, protože když upila, rozchechtala se na celé kolo. „Teda, to má grády!“ Svou rozchechtávací limonádou už rozšířila zorničky mnoha návštěvníkům, ale myslela jsem si, že ona si na tu svou citronovou bombu už dávno zvykla.

„Už se uklidni a pojď mi pomoct,“ popoháněla jsem ji a strčila jí do rukou plášť. Ukázala jsem na podnos se dvěma čerstvě hotovými a nakrájenými řezy: banánovou roládou a křehkým jahodovým zákuskem. „Můžeš to odnést do prodejny a vystavit.“

Jako vždy k nim napřed přivoněla, zvolala naše rodinné heslo „mňáááám!“ a už oblečená v čisté sněhobílé zástěře se postavila za pult. Chvíli ukládala talířky, šálky a třídila umyté vidličky a lžičky. Vtom už začali přicházet další zákazníci.

Naše cukrárna ožila, začal běžný páteční koloběh, den plný očekávání dvou volných dní. Zastavily jsme se jen na chvilku až kolem poledne, když jsme prodaly všechny předem objednané zákusky na víkend a jahodový dort na oslavu patnáctých narozenin dcery manželů Smižanových ze železářství. Nechaly jsme otevřené dveře do ulice, ať k nám proudí svěží jarní vzduch, a stáhly jsme se do zadní části cukrárny. Odsud budeme slyšet, kdyby vešel nějaký zákazník. Slastně jsme si daly nohy nahoru na židle a čekaly, až se nám ohřeje kuřecí perkelt, který jsme si připravily včera. Těstoviny k němu už obvykle neohříváme, jen si je přendáme z misky na talíře.

Mikrovlnka cinkla, Matylda vstala a začala nandávat na talíře, když její oči zabloudily ke skříňce pod oknem. „Co je tohle?“

„Kde?“

„Támhleten dopis. Kdo nám píše?“ Už stála u něho a dívala se na jméno adresáta.

Propána, vždyť já jsem na to úplně zapomněla! Vstala jsem rychleji než voják při vyhlášení poplachu. „Přišla mi asi odpověď, když jsem se na základě toho inzerátu ucházela o místo sekretářky ve městě.“

„Asi? A ty to neotevřeš?“ Matylda na mě nechápavě koukala a podávala mi malou bílou obálku.

„Otevři ho ty,“ nabádala jsem ji alibisticky.

Měla jsem trochu strach z toho, co mi píšou. Na moje ostatní žádosti se nikdo už dva měsíce nenamáhal ani odepsat, toto byla jediná odpověď — jestli bude zamítavá a ani mě nepozvou na pohovor, jsem v pytli a můžu začít s celým tím hledáním znovu. Budu smutná, demotivovaná, bez sebevědomí.

Abyste mi rozuměli, chtěly jsme si s Matyldou vytvořit finanční rezervu, neboť jsme se bály, že kdybychom měly dva až tři neúspěšné měsíce a dostaly bychom se do ztráty, musely bychom si vzít půjčku, abychom udržely obchod v takové podobě, v jaké ho máme teď. Proto jsem se rozhodla, že můžu vedle cukrařiny zmáknout i nějakou snadnější práci v Bratislavě. Případně práci na plný úvazek — ale například v kanceláři, na sekretariátu, kde ve čtyři skončím a můžu Matyldu vystřídat v obchodě. Hledala jsem dlouho, poslala jsem svůj životopis asi na padesát inzerátů a čekala jsem, zda se někdo ozve.

Tohle byla první odpověď.

Matylda odsunula na stranu ještě stále plný talíř s jídlem a roztrhla obálku. Prolítla text očima a podívala se na mě.

„Tak co? Kašlou na mě?“ odhadovala jsem.

Zvedla dopis nad hlavu: „Máš to! Jdeš na konkurz! Hurááááá!“

Lžíce mi spadla na zem, ale nevšímala jsem si toho: „Fakt? Skutečně?“ Vytrhla jsem jí papír z ruky a četla si ty tři — pro mě osudové řádky. „Fakt mě pozvali! Jdu tam pozítří!“

Matylda už znovu jedla a mezitím se usmívala. „Máme to v suchu!“

„Počkej, nemáme, vždyť to je jen pozvání na konkurz, co když jsem jedna z dvou stovek uchazečů? To si mě ani nevšimnou… A nevyberou… Možná mě pozvali jen formálně, do počtu…“

„No jo, do počtu… To určitě. Už jen začni spřádat, proč se to nepodaří, proč tě nemůžou vzít, proč si tě nevšimnou, budeš se tam potom podle toho zmateně i chovat, a jasně že si tě potom — ztrémovanou a vystresovanou — nevyberou. Pěkně tam půjdeš a pořádně to rozbalíš! Máš podstatně na víc, než celé dny vařit kafe nějakému chrapounovi v kanceláři a utírat stůl od prachu, ale tohle nám zatím bude stačit, hlavně ať od tebe nechce práci od nevidím do nevidím. Ve čtyři tam skončíš a vystřídáš mě tady. Dva dny v týdnu to potáhnu i za tebe až do večera, aby ses z toho nezbláznila. O sobotách budeme makat společně, v neděli vždycky jen jedna z nás,“ vypočítávala na prstech.

„Ty v tom máš docela jasno, rozumbrado,“ zatahala jsem ji za ofinu, když jsem vstávala od stolu, abych uložila prázdný talíř s příborem do dřezu. „Ale fajn. když mě vezmou, budeme to dělat tak, jak jsi řekla.“

„A ještě máme jednu dobrou zprávu!“ zatvářila se tajemně Mat a zvětšily se jí nebesky modré oči.

„Máš nového chlapa?“

„Nééé, kde bych ho asi tak potkala, když jsem celé dny zavřená tady...“ posmutněla, ale pouze na vteřinu. „Tadáááá!“ Zvedla nad hlavu jakýsi časopis. „Podívej, už to o nás vyšlo!“

„Už jsme slavné?“

Tak to byla fakt velká věc! Vyšel rozhovor s námi. Dychtivě jsme si ho nalistovaly a přitisknuté jedna ke druhé na jedné židli jsme ho začaly číst. Každou půlminutu si ho jedna z nás nenápadně přitáhla blíže k sobě, za chvíli zase ta druhá.

Alena Dobrotková ze ženského časopisu se teda pochlapila! Článek na dvě strany, krásné velké fotografie našich zákusků, dortů a muffinů, zvýrazněné cukrářské figurky — Matyldina práce jako třešnička na dortu našich sladkých uměleckých děl… Paní Aleně pošleme do redakce takový dort, na jaký do konce života nezapomene!

„Ukaž! Tedy, já tam ale vypadám!“ zarazila jsem se, ťukajíc prstem na velkou fotku na levé straně.

„Nebodej do článku jako do panenky voodoo, jsi tam hezká, to já tam vypadám jako buchta! Domácí puťka od sporáku,“ naříkala a spínala ruce.

Hodila jsem po ní časopis. „No, my tam sice vypadáme divně, ale fotky našich zákusků jsou skvělé, to musíš uznat! Uvidíš, lidé z Blavy nás budou žrát, nebudeme stačit péct!“

„A potom zbohatneme, budeme si konečně moci dovolit dovolenou, budeme dlouho spát, nakupovat mezi pipinami v luxusních nákupních centrech, ležet na masážích v salonech krásy a… A necháme si narůst dlouhé nehty!“ zasnila se Mat.

„A nalakujeme si je křiklavým červeným lakem, abychom mezi ty pipiny zapadly!“ smála jsem se a Matylda se ke mně přidala, protože dlouhé nehty jsme si při naší práci fakt nemohly dovolit.

„No, vždyť uvidíme. Potom bys nemusela ani nastupovat k tomu fešákovi jako sekretářka.“

„Vždyť si mě ještě ani nevybral, holka zlatá,“ vstala jsem a nalila oběma do sklenic citronádu. „A pokud si mě náhodou i vybere, nastoupím tam. Vždyť kdyby nám cukrárna fungovala extrémně dobře, mohu odtamtud kdykoliv odejít.“

Matylda si upila pořádný doušek a pokrčila nosem. „Jen jak to budeš stíhat?“

„Tak to ještě uvidíme…“

Jednoduché to určitě nebude, to jsme věděly obě.

Matylda nemohla péct všechno sama, to by nestihla, ani kdyby se rozkrájela. Dvě jsme měly co dělat, abychom připravily na půl osmou muffiny a první koláčky a na desátou kompletní nabídku čerstvých zákusků. Každý den nabízíme všechno čerstvé. Všechno. Já vím... To říká každá cukrárna, ale pravda je to málokde. U nás je to svaté pravidlo. Ani pudinkový pohár nenechám ze včerejška. Propadla bych se ostudou, kdyby se vrátil zákazník s balíčkem koupených zákusků a stížností, že nejsou čerstvé.

V létě, od května do září, si ještě přidáváme práci navíc — nabízíme i ovocné saláty. Jdou na odbyt jako horké rohlíky právě vytažené z trouby. Při pečení máme obě s Matyldou svoje místo. Já jsem praktický člověk, univerzál, který upeče cokoliv, ráda experimentuji, kombinuji chutě a vymýšlím. Matylda je umělkyně. Ráda se se vším piplá, zdobí, její fantazie v tomhle nezná hranic. Dorty a sváteční dezerty zdobí neskutečně krásnými ornamenty, ale i figurkami nebo květinami. I různobarevné, jemně pastelově vymalované stěny cukrárny byly Matyldiným nápadem a vypadalo to úchvatně!

Stejně jako lidsky, i při pečení se výborně doplňujeme, přitom jsme však tak rozdílné v tom, co nám chutná… Ona například miluje marcipán a pistácie, já bych nic z toho nikdy nedala do úst…

Nuže… Pokud mě na to místo sekretářky vezmou, budu to mít doopravdy pestré. Ráno od čtyř hodin šichta v cukrárně, v sedm vyrazím do Bratislavy vařit kávu nějakému šéfovi. V půl páté přijedu domů a vystřídám Matyldu za pultem a pomůžu jí s přípravami na další den…

Jenže… Mám na výběr? Musím to zvládnout!

Celý další den vesnice žila článkem v časopisu o naší cukrárně. Zdeňka z drogerie na nás ráno mávla od dveří: „Četla jsem to, děvčata! Výborné! No, rodiče by na vás byli hrdí!“

Zlatá to žena. Avšak pošťačka Eva kvůli tomu zřejmě neměla příliš klidný spánek a hrnula se k nám do dveří razantněji než obvykle.

„Děvčata, jste hvězdy v mém oblíbeném časopisu. Kdy tady vůbec byli?“

„Před dvěma týdny, to jste nevěděla?“ podivila se Matylda v přesvědčení, že této osobě něco takového jako auto s bratislavským číslem před cukrárnou přece nemohlo uniknout.

„Člověk nestíhá všechno sledovat,“ otřela si z čela neexistující pot, upravila si výstřih svetru a teatrálně si vzdychla. „A… to o vás napsali jen tak?“ nadhodila, když jsem jí položila na stůl obvyklou kávu, a sypala si do ní polovinu sáčku cukru.

Matylda zaševelila něco na odpověď a já jsem se posadila do zadní místnosti.

Koukala jsem na časopis, vrtěla hlavou nad všetečným jazykem pošťačky Evy a přemýšlela o tom, jestli nám tenhle článek pomůže dál přežít.

Nemohla jsem však tušit, co všechno dalšího nám ještě přinese…

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola