Benjamin Black

SVATÝ PŘÍKAZ

Originální název Holy Orders, vydáno u Henry Holt and Company, LLC, New York 2013

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Benjamin Black 2013

All rights reserved.

foto © D. Banville

Translation © Alexandr Neuman, 2016

Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7935-7  (epub)

ISBN 978-80-243-7936-4  (mobi)

I

1

Napřed si mysleli, že to tělo patří dítěti. Později, když ho vytáhli z vody a viděli pubické ochlupení a skvrny od nikotinu na prstech, pochopili, že se mýlili. Byl to muž, kolem třiceti, nahý až na jednu ponožku. Levou. Na trupu těla byly temné modřiny a obličej toho muže byl tak rozbitý, že by vlastní matka měla problém ho poznat. Zahlédl ho milenecký pár, procházející se podél vodního kanálu. Všimli si, jak se něco bělá mezi zdí kanálu a bokem uvázaného říčního člunu. Dívka zavolala policii a seržant ve službě zatelefonoval do kanceláře inspektoru Hackettovi. Ten tam nebyl a místo něj to nakonec zvedl jeho asistent, mladý Jenkins. Zrovna ve svém kumbále za celami předběžného zadržení sepisoval týdenní hlášení.

„Plovoucí tělo, seržante,“ oznámil mu službu konající policista. „Mespil Road, pod mostem na Leeson Street.“

Detektiv seržant Jenkins chtěl napřed zavolat inspektorovi, ale pak se rozhodl jinak. Hackett neměl rád, když ho někdo v noci budil, a byl při tom nepříjemný. Ve služební místnosti byli dva policisté. Jeden z nich, Quinlan, objížděl okrsek na motorce, a když druhému skončila obchůzka, zastavil se na šálek čaje. Jenkins jim řekl, že potřebuje jejich pomoc. Quinlan už měl po službě, chystal se domů a nebyl z toho nijak nadšený. „Je čerstvě zasnoubenej. Musí domů,“ řekl ten druhý, Hendricks, a uchechtnul se.

Quinlan byl velký a pomalý chlapík, s dozadu ulízanými vlasy a vypoulenýma očima. Kožené kamaše měl ještě na sobě, sundal si jen blůzu. Stál tam s přilbou v ruce, nepřítomně hleděl na Jenkinse očima jako angrešty a Jenkins takřka slyšel kolečka v hlavě tohohle mohutného muže, jak počítají, kolik přesčasu by mohl z téhle noční záležitosti vytlouct. Hendricksovi služba končila až ve čtyři ráno. „Šak vono se to nezblázní,“ řekl konečně Quinlan, pokrčil rezignovaně rameny a vzal si z věšáku blůzu. Hendricks se znova zasmál.

„Je na dvoře nějaké auto?“ zeptal se Jenkins. „Jo, je,“ odpověděl Hendricks. „Jedno jsem viděl, když jsem vcházel dovnitř.“

Jenkins si nikdy předtím nevšiml, jak placatou má Hendricks zezadu hlavu – jeho krk pokračoval rovně nahoru až k temeni. Jako kdyby mu někdo uřízl celý zadek lebky a zarostlo mu to vlasy, aby nebylo vidět jizvu. Ten člověk musí mít mozek velký jako citrón, vlastně jako půlka citrónu.

„Fajn,“ prohlásil Jenkins a snažil se znít zároveň řízně i znuděně, jak to pokaždé předvedl jeho nadřízený. „Tak jedem.“

Nemohli to tělo dostat z vody. Ve zdymadle bylo málo vody a Hendricks musel zajet do Portobella a vytáhnout zdymadláře z postele. Jenkins poslal Quinlana, aby místo činu obhlédl s baterkou, a sám se vydal za dvojicí, která tělo našla. Dívka seděla na tepané železné lavičce pod stromem, její bílá tvář svítila ve tmě. V ruce svírala kapesník a popotahovala. Každých pár vteřin se celá otřásla a její ramena sebou cukla. Muž stál vzadu v přítmí a nervózně kouřil. „Můžeme už jít, strážníku?“ zeptal se Jenkinse hlubokým hlasem, v němž zaznívaly obavy.

Jenkins na něj hleděl do tmy, snažil se rozpoznat jeho rysy, ale měsíční svit tak hluboko pod strom nezasahoval. Zdálo se, že je o dost starší než ta dívka. Vlastně už ve středním věku. Je ženatý a ona je jeho bokovka? Obrátil se k té dívce. „Kdy jste si toho těla všimla?“

„Kdy?“ zeptala se dívka, jako by nerozuměla ani slovu. Hlas se jí chvěl.

„Slečno, no tak, klid,“ řekl Jenkins jemně. Nevěděl, co přesně ta slova znamenají – byla to věc, kterou říkávají detektivové ve filmu – a pak hned pokračoval úředně. „Zavolala jste hned, že, hned jak jste si ho všimla?“ Podíval se na muže stojícího ve stínu.

„Musela jít až skoro na Baggot Street, než našla budku, která funguje,“ řekl ten muž. Uvedl, jak se jmenuje, ale Jenkins to jméno okamžitě zapomněl. Wallace? Walsh? Něco takového.

„A vy jste zůstal tady.“ „Myslel jsem, že bude lepší, když dohlídnu na – na to tělo.“

Jasně, napadlo Jenkinse – pro případ, že by se zvedlo z vody a odkráčelo pryč. Spíš jsi nechtěl být tím, kdo to oznámí. Bál ses, že se tě budou vyptávat, kdo jsi a cos dělal u průplavu takhle pozdě v noci s o polovinu mladší holkou.

Okolo pomalu projelo auto a řidič si mohl vykroutit krk, aby zjistil, co se děje. Jeho chtivá tvář v okně byla popelavá a kulatá jako měsíc.

Dívka měla trvalou, kostkovanou sukni s velkým ozdobným spínacím špendlíkem a boty na nízkém podpatku. Pořád si odkašlávala a křečovitě svírala kapesník. Přes ramena měla přehozeno sako toho muže. On měl na sobě košili a pletenou vestu bez rukávů. Na duben byla docela příjemná noc, ale stejně mu muselo být zima. Takže to bylo rytířské gesto; musel to být její milenec.

„Bydlíte někde blízko?“ zeptal se Jenkins.

„Mám byt támhle na Leeson Street, nad lékárnou,“ řekla dívka a ukázala tím směrem.

Muž neřekl nic, jen popotahoval ze špačka své cigarety, jejíž konec svítil ve tmě a vrhal pekelný přísvit na jeho obličej. Malé úzkostlivé oči, nos jako brambora. Bylo mu minimálně pětačtyřicet, dívce maximálně jednadvacet. „Tady strážník si vás zapíše,“ řekl Jenkins.

Otočil se a zavolal Quinlana, který dřepěl na břehu průplavu a přejížděl světlem baterky po plovoucím těle. Okolo nebylo nic. Žádné šaty, žádné osobní věci. Všechno, co se nacházelo tam dole, muselo být přineseno odjinud. Quinlan se narovnal a vydal se směrem k nim.

Muž rychle vystoupil ze tmy pod stromem a položil Jenkinsovi ruku na předloktí. „Podívejte,“ řekl naléhavě, „já bych tady vůbec neměl být. Chci říct, že mě… že o mě budou mít doma strach, takhle pozdě.“ Podíval se významně na Jenkinse, pokusil se o úsměv ‚mezi námi muži‘, ale moc se mu nepovedl.

„Nadiktujte jméno a adresu strážníkovi,“ řekl Jenkins upjatě. „A můžete jít.“

„Stačí adresa do práce?“

„Prostě někam, kde vás najdeme.“

„Jsem zeměměřič,“ řekl ten muž, jako kdyby mu to přišlo vzhledem k událostem důležité. Jeho úsměv se objevoval a mizel jako světlo vadné žárovky. „Byl bych vděčný, kdyby…“

Otočili se za zvuky těžkých kroků, které zaduněly za nimi. Po škvárové cestě od silnice přicházel Hendricks. Doprovázel ho muž s velikou hlavou bez klobouku. Pod bundou měl kabátek od pruhovaného pyžama. Zdymadlář. „Kristepane,“ vyhrkl bez jakéhokoli úvodu, „máte ponětí, kolik je hodin?“

Jenkins otázku ignoroval. „Potřebujeme zvýšit hladinu vody,“ řekl. „A pomalu – tam dole je tělo.“

Vykročil a ten chlápek Walsh nebo Wallace se ho pokusil znovu chytit za rukáv, ale neměl šanci. Zdymadlář se postavil na kraj průplavu, naklonil se s rukama opřenýma o kolena a přimhouřenýma očima se snažil zaostřit dolů na plovoucí tělo. „Bože,“ řekl, „vždyť je to ještě dítě.“

Zaparkovali auto stranou, s předními koly na cestě tak, aby reflektory osvětlovaly scénu. Zdymadlář použil svůj klíč a voda se lesklým proudem hrnula skrze vrata zdymadla. Quinlan a Hendricks vlezli do člunu, našli dvě dlouhá dřevěná bidla a zapřeli je o zeď kanálu, aby houpající se lodi zabránili tělo rozmačkat.

Mrtvola plavala obličejem dolů, paže se pohupovaly a záda světélkovala do tmy. Walsh či Wallace a jeho dívka nadiktovali Quinlanovi své údaje, ale stále neodcházeli. Bylo evidentní, že dívka už chtěla být dávno pryč, ale muž tam navzdory své počáteční nervozitě dál trčel. Quinlan přinesl z kufru služebního vozu nepromokavou plachtu a rozprostřel ji na zemi. Oba strážníci poklekli na žulovou dlažbu, vyzvedli vodou nasáklé tělo z vody a položili je naznak. Chvíli bylo ticho.

„Ono to není dítě,“ řekl Quinlan.

Hendricks se předklonil a stáhl mrtvému muži z nohy jedinou ponožku. Jako by mu chtěl v té situaci dodat trochu důstojnosti. Nikdo to nijak nekomentoval.

„Podívejte se na ten obličej,“ ozval se za nimi hlas zneklidněný obavami. Neslyšeli toho muže přicházet, ale teď stál za nimi a lačně přes ně natahoval krk.

„Vymlátili z něj duši, to se teda musí nechat.“ řekl Quinlan. Jenkins se na něj podíval; Quinlan měl pořádně proříznutou pusu a nebral si servítky. Mluvil ale přece o mrtvém člověku, ne? Hendricks poklekl na koleno a na obou stranách přehnul plachtu tak, aby bylo vidět jen horní polovinu těla.

„Chudák kluk,“ ozval se zdymadlář.

Nikoho nenapadlo přivolat sanitku. Jak odtamtud dostanou to tělo? Jenkins vrazil pěst do kapsy kabátu a naštvaně ji sevřel. Nadávat ale mohl leda sobě; tak tohle, uvažoval hořce, znamená mít všechno na povel. Hendricks zašel do auta pro vysílačku. Byla ale náladová a vydávala pouze hlasité praskání a pak jakési drsné zaskřehotání. „Nemá smysl s tím podělaným krámem třepat,“ řekl Quinlan s přezíravým pobavením, ale Hendricks dělal, že ho neslyší. Pořád si přikládal přístroj k uchu a hlasitě artikuloval do mikrofonu – „Haló, Pearse Street, slyšíte mě, Pearse Street!“ – pak ruku natáhl a znechuceně vysílačku pozoroval, jako kdyby to bylo zvíře, které dlouho a únavně cvičil a ono teď odmítá předvést naučený trik. Jenkins se otočil k dívce sedící na lavičce. „Kde byla ta budka?“

Dívka byla ještě stále v šoku a chvíli jí trvalo, než si uvědomila, co po ní chce. „Docela daleko,“ řekla a ukázala k Mespil Road. „Naproti Parsonově knihkupectví. Ta na Leeson Street jako obvykle nefunguje.“

„Panebože,“ vzdechl Jenkins. Otočil se a oslovil Quinlana. „Běž to zkusit přes Wilton Terrace. Třeba je tam nějaká blíž.“

Quinlan se zamračil. Neměl z rozkazu pražádnou radost.

„Já půjdu,“ řekl Hendricks. Znovu zatřásl vysílačkou. „Tenhle krám je na nic.“

Jenkins váhal. Dal přímý rozkaz Quinlanovi; ten by měl rozkaz vykonat a Hendricks by se do toho neměl míchat. Málem se mu z toho zatočila hlava. Dokázat, aby lidé uznávali vaši autoritu, není snadné, i když pro inspektora Hacketta to zjevně nepředstavovalo žádný problém. Byla to jen otázka zkušeností, nebo se s takovým darem musel člověk narodit?

„Dobře,“ odpověděl Hendricksovi chraplavě, ale ten už vyrazil. Neměl by ho zavolat zpátky, přimět ho, aby zasalutoval nebo tak něco? Byl si naprosto jistý, že by pochůzkář měl detektivu seržantovi zasalutovat. Mrzelo ho, že Hackettovi nezavolal hned a neriskoval, že ten starý mrzout bude nepříjemný.

Walsh nebo Wallace, který teď neprojevoval ani náznak původní ochoty rychle zmizet, poodešel ke Quinlanovi a začal s ním probírat zápas, který měl v neděli proběhnout v Croke Parku. Čím to je, že se sportovní fanoušci vždycky poznají jeden druhého na první pohled? Oba kouřili. Quinlan skrýval cigaretu v dlani – Jenkins byl přesvědčený, že strážníci ve službě nesmí kouřit. Má ho napomenout, říct mu, aby to hned uhasil? Předstíral, že ho neviděl si zapálit. Uvědomil si, že se potí, a přejel si prstem po vnitřku límce od košile.

Dívka na lavičce tiše zavolala na toho muže – „Nepůjdeme už, Alfie?“ – ale ignoroval ji. Neměl nic na hlavě a neměl na sobě ani své sako. Musela mu už být docela zima, ale nedával to najevo.

Jenkins se podíval na tělo ležící v trávě u tažné stezky. Voda z vlasů, které se zdály být zrzavé, odtekla. I když tou barvou si v chladném světle pouliční lampy nebyl úplně jist. Jenkins si uvědomil, že se chvěje. Jaké to asi je, být mrtvý? Pravděpodobně prostě nijaké, říkal si, pokud ovšem skutečně neexistují nebe a peklo a tohle všechno. O tom ale vážně pochyboval navzdory tomu, o čem se ho kněží a spousta dalších lidí snažili celé roky usilovně přesvědčit.

Hendricks byl konečně zpátky. Našel budku. Dnes v noci měli službu v nemocnici Svaté rodiny. Sanitka byla na výjezdu, ale pošlou ji, hned jak se vrátí. „To mají jen jednu?“ zeptal se Jenkins nevěřícně.

„Vypadá to tak,“ odpověděl Hendricks. „Ten kluk hraje skvěle,“ řekl Wallace nebo Walsh. „Ale nemaže se s tím.“

„Jo, je to drsňák,“ souhlasil Quinlan a uchechtl se. Popotáhl z cigarety a vrhnul líný, drzý pohled Jenkinsovým směrem. „Viděl jsem ho v čtvrtfinále proti Kerry,“ řekl a znova se zasmál. „Člověče, když tě ten malej hajzlík vezme loktem do žeber, pamatuješ si to hodně dlouho.“

Dívka se postavila. „Tak já jdu,“ řekla mužovým zádům. Chlapík bez velkého zájmu mávnul rukou. Quinlan mu něco pošeptal a muž se hlasitě rozřehtal. Dívka se nerozhodně vydala po škvárové cestě vedoucí k silnici. Když došla k průchodu v zábradlí, otočila se a její pohled nepatřil muži, se kterým tam přišla, ale Jenkinsovi. Usmála se na něj. V následujících letech, kdykoli si vzpomněl na tělo ve vodním kanálu, v hlavě mu vyvstal ten smutný, unavený úsměv a on pokaždé pocítil, jak ho zvláštně, svíravě bodlo u srdce.

2

Quirke neměl déšť nikdy rád. Všechny ženy, se kterými kdy měl něco společného, si jej kvůli tomu dobíraly. Ženám zjevně nevadilo zmoknout. Snad jen pokud právě vyšly z kadeřnictví. Dokonce i když měly kvalitní boty nebo nový klobouk, hrdě kráčely lijákem a vypadaly, že o ničem neví. Quirke sám sebou naopak škubnul, jakmile zaslechl první duté ťuknutí na krempu svého klobouku a zahlédl, jak chodník před ním mokře šedne. Měl z deště husí kůži a otřásl se pokaždé, když si představil, jak mu kapka proniká za límec košile a stéká mu dolů po zádech.

Neměl rád, jak se mu zkroutily vlasy, když zvlhly. Nenáviděl ovčí pach, který vydávaly jeho šaty. Pokaždé mu to připomnělo pobožnost v neděli večer v Carricklea, instituci, kde strávil větší – a možno říct horší – část svého dětství. Vlastně měl pocit, že déšť ho provází celým jeho životem, kam až jeho paměť sahá.

Vystoupil z taxíku u řeky, protože slunce zářilo. Ale nebyl ještě ani na dohled od nemocnice, když ulici zahalil stín a vítr zničehonic rozvířil prach ve škarpách. Jaro nebylo Quirkovým oblíbeným ročním obdobím, ale když se nad tím zamyslel, tak to možná nebylo ani jedno z nich. Přidal do kroku, přimáčkl si klobouk hluboko do čela a držel se těsně u zdi pivovaru. Kluk od tinkerů jel kolem bez sedla na poníkovi. Podkovy klapaly na kočičích hlavách. Přes zeď pivovaru k němu pronikal teplý pach chmele, který se tam povařoval v obrovských kádích. Trošku se mu z toho zvedal žaludek.

Ještě víc se zatáhlo. Večer předtím popíjel whisky a u kořene jazyka měl stále jakousi kovovou pachuť. Z hospody odešel brzy a šel rovnou do postele, sám – Isabel Gallowayová byla na turné s představením Dům pro panenky. To by z něj dělalo slaměného vdovce, kdyby s ní byl ženatý, což ale rozhodně nebyl. Vzpomínka na Isabel v něm vyvolala povědomý emocionální zmatek. Vzdychl. Proč prostě nebylo možné mysl vypnout, přestat myslet, vzpomínat, litovat, alespoň na moment? Isabel byla dobrosrdečná žena, laskavá, křehká, a i když už nebyla nejmladší, pořád moc dobře vypadala. Nezasloužil si ji. Nebo spíš, říkal si smutně, si ona nezasloužila jeho. Všechno to, čím byl a čím nebyl.

Samozřejmě začalo pršet.

V areálu nemocnice stály jeřáby a míchačky na beton. Stavěli tam nové křídlo, ošklivou betonovou kostku. Ta měla sloužit k rekonvalescenci mladých maminek, které měly obtíže při porodu. Bude se jmenovat Griffinovo křídlo, po zesnulém Quirkově adoptivním otci, který, jak se ukázal, odkázal nemocnici ve své závěti částku na tuto stavbu. No jasně, pomyslel si Quirke. Pokus vykoupit svou vinu.

Teď už pršelo docela prudce. Proudy vody ze strany bičoval vítr. Quirke posledních dvacet metrů běžel a rychle se schoval v krytém vstupním prostoru z červených cihel. Zastavil se, sundal si klobouk a pokoušel se setřást z něj dešťovou vodu. Nohavice měl studené a lepily se mu k nohám. Z recepce vycházel mladý pár. Chlapík držel dveře své manželce, vlastně ještě dívence, vyčerpané, se zastřeným pohledem a splihlými blond vlasy. V náručí nesla nemluvně, zabalené do růžové deky. Plaše, nejistě se na Quirka usmála. Mladý muž se zamračil. Měl napomádovanou patku a kotlety, trubkovité kalhoty a sako dlouhé jako kabát, s vycpanými rameny. Dveřmi dýchl ven ostrý, štiplavý nemocniční pach; byl to pach, na který si Quirke nikdy nezvykl, přestože teď už ho měl zažraný do pórů a jistě jej sám vydával. Mladík v rokenrolovém úboru přes všechno své mračení podržel dveře otevřené, dokud jimi Quirke poté, co mu a jeho nevýrazné manželce pokývl, neprošel. Museli se domnívat, že je doktor; skutečný doktor.

V recepci byla nová sestra, hezká takovým tím myším způsobem a bolestně mladá. V posledních dnech se Quirke často cítil starší než všichni kolem něj. Najednou si uvědomil, že mu chybí Isabel. Byl rád, že není mladá, rozhodně na tak mladá jako sestřička v recepci nebo mladí manželé, se kterými se střetl ve vchodu. To byli vlastně napůl ještě děti. Usmál se na sestřičku. Zčervenala, sklonila hlavu a předstírala, že hledá něco na stole.

Sestoupil dolů po točitém mramorovém schodišti. Cestou se ho stejně jako vždycky zmocnil panický, i když ne zcela nepříjemný pocit, že se zvolna noří do jakéhosi šerého, měkkého, nedefinovatelného živlu. Vzpomínal na dobu, kterou strávil jako dítě v Carricklea, kde při pravidelné každotýdenní koupeli, pokud nikde poblíž nebyl některý z křesťanských bratří, zajel pod vodu tak, že byl celý pod hladinou. Oči nechával otevřené, aby viděl, jak se při pohledu skrze vodu věci třpytí a pohupují, jak se lesknou kohoutky a vlní se okraje vany i strop místnosti. A jak to všechno najednou vypadá nesmírně vzdáleně. Často takhle zůstával tak dlouho, že to nakonec vypadalo, že mu snad prasknou plíce. Navíc, pokud na něj vůbec na druhé straně smrti čekal nějaký jiný svět, Quirke měl silné podezření, že to bude jen další verze Carricklea, ještě o něco horší.

U paty schodů uhnul doleva nazeleno natřenou chodbou. Zdi tady vypadaly, jako by pořád byly vlhké, jakoby opocené, a ve vzduchu se vznášel pach formaldehydu.

Proč vlastně, napadlo ho, se pořád tolik zabývá minulostí? Koneckonců to bylo období, kdy se cítil nejvíc nešťastný. Kdyby jen dokázal zapomenout na Carricklea! Byl si naprosto jistý, že jeho život by byl jiný, snazší, svobodnější. Ale Carricklea mu na sebe nedovolovalo zapomenout, ani náhodou.

Bolger, zřízenec, vytíral s mopem a kýblem podlahu v pitevně. Kouřil; cigareta mu visela ze spodního rtu s dobrými třemi centimetry popela klimbajícími se ve vzduchu. Bolger, napadlo Quirka, by mohl za Irsko kouřit na olympiádě a pokaždé by získal zlatou. Jak dokázal, že mu ten oharek takhle držel u rtu, aniž by popel upadl, bylo záhadou. Byl to zakrslý chlapík ze žlutavou pletí a sadou velkých křivých zubů. Když mluvil, vydával skrze ně jemné, pískavé zvuky, které připomínaly tichounkou hudbu v pozadí. Quirke ho, kam až jeho paměť sahala, nikdy neviděl bez jeho olivově zeleného pláště, díky němuž z nějakého důvodu připomínal prodavače zeleniny.

„Dobrý den, Ambrosi,“ řekl Quirke. Pro všechny ostatní to byl Ambie, ale Quirke jeho jméno vždycky vyslovil se vším všudy. Bavil se tím.

Bolger odpověděl na pozdrav s příšerným úsměvem těmi jeho obrovskými křivými zuby. „Už zas leje,“ řekl s chmurným zadostiučiněním.

Quirke vešel do své kanceláře, sedl si za stůl a zapálil si cigaretu Senior Service. Pořád měl v ústech tu pachuť. Zářivka na stropě neustále bzučela. Vysoko na zdi bylo na úrovni venkovního chodníku okno. Venku stále hustě pršelo. Občas za oknem někdo prošel. Bylo vidět jen rychle se míhající nohy. Kolemjdoucí neměli tušení, že procházejí kolem místa mrtvých.

Bolger vešel do dveří s mopem v ruce a do místnosti vnikl závan špinavé, nevyměňované vody. „Přivezli nové tělo,“ řekl. „Vytáhli ho nad ránem z průplavu. Mladej kluk.“

Quirke si povzdechl. Doufal v poklidné ráno. „Kde je doktor Sinclair?“

„Myslím, že má dneska volno.“

„Aha. Dobře.“

Bolger oddělil cigaretu od rtu a odklepal si popel do dlaně druhé ruky. Quirke pochopil, že se chystá povídat si, a rychle vstal do stolu. „Tak se na něj podíváme.“

Bolger popotáhl nosem. „Tak počkejte.“ Odložil mop a přešel k jedné z těch velkých ocelových výlevek a hodil do ní popel z dlaně. Odešel. Za okamžik se vrátil a tlačil před sebou vozík s tělem zabaleným v nylonovém prostěradle. Gumová kolečka vozíku skřípala na vlhké podlaze, což přimělo Quirka zatnout zadní stoličky. Přemýšlel, jak daleko má Bolger do důchodu; mohlo mu být padesát stejně jako pětasedmdesát.

Bolger zatnul špačka cigarety zpátky do levého koutku úst a mhouřil oko, do kterého mu stoupal kouř. Stáhl prostěradlo. Rezavé vlasy, na čele rostoucí do špičky. Přilepené k hlavě ne o mnoho větší než u školního dítěte. Modřiny na obličeji. Fialové, modré a okrově žluté.

„Dobrá,“ řekl Quirke, „mohl byste mi ho přehodit na stůl?“ Otočil se a vydal se směrem k výlevkám, aby si umyl ruce, pak se zastavil a zůstal na tělo zírat. „Kristepane,“ řekl. „Vždyť já ho znám.“

Table of Contents

I

1

2

II