Stanislav Češka

HOŘKÁ SMRT

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2011

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2011

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-7911-1  (epub)

ISBN 978-80-243-7912-8  (mobi)

Věnováno manželce Hance, prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, stejně jako jisté lihoviny v příběhu zmiňované, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh a všechny osoby v něm jsou vymyšlené a jakákoliv podobnost se skutečnými osobami či událostmi je čistě náhodná.

1.

Je to už pěkných pár let a mnoho vody proteklo mojí oblíbenou Brněnskou přehradou od okamžiku, co mi dala košem dívka, o které jsem si myslel, že s ní zaparkuji v přístavu manželském. Náš vztah tehdy nepřežil moji akci při záchraně jejího života. Zastřelil jsem totiž zfetovaného gaunera, který se jí snažil udělat svým nožem díru do krku. Vzorek mozku toho milého mladíka se na chodníku ocitnul jen chvilku před tím, než se mu to mohlo zdařit provést.

Milá slečna nakonec usoudila, že s takovým tvrďákem, co střílí lidi, svůj život prožít nechce, a ze mě se stal volný perspektivní (více méně) mladík s momentálním přebytkem peněz.

Zastávám některými kritizovaný názor, že peníze se mají utrácet za věci příjemné, dřív než o ně přijdete způsobem nepříjemným. Obnos, který jsem si tehdy šetřil na předpokládanou svatbu, jsem se tedy rozhodl okamžitě investovat do cestování. Vypravil jsem se do míst, které jsem už dlouho chtěl vidět – do pohádkových měst tehdy ještě sovětské střední Asie do Samarkandu a Buchary. Vyprávím to proto, že při tomhle zájezdu se mým partnerem a spolubydlícím na pokoji stal pozoruhodný filosofující starý mládenec. Dobře jsme si rozuměli, protože jsme měli oba se ženskými podobnou zkušenost tedy ne, že on by se také oháněl pistolí jako já. Jeho dlouholetá partnerka jej však obšťastnila kopačkami podobně jako ta moje mě.

Seděli jsme jednou večer v hotelové restauraci u láhve gruzínského koňaku, mimochodem už druhé, a diskutovali, nevím už proč, o literatuře. Onen moudrý muž se svým už poněkud alkoholem zakaleným zrakem zahleděl kamsi do dáli pouště za stěnami hotelu a pronesl prorocká slova, která mi od té doby několikrát vytanula na mysli: „Všelijací pisálkové v knihách, časopisech i novinách píší spoustu hovadin a vymýšlí rádoby napínavé příběhy, kterými by oblbli čtenářstvo. A při vší té námaze, kamaráde milý, vůbec nemají na život. Na obyčejný život. Co ten vymyslí a jak ten zamíchá našimi osudy, to žádný z těch pisálků nevymyslí.“

Po tomto projevu jsme zaplatili, vzali ze stolu láhev se zbytkem koňaku, „na ráno“, jak řekl onen můj spolubydlící, a odebrali jsme se do svého pokoje vyspat se z té spousty vypitého chlastu.

Přes to, že ten večer byl velmi náročný, tehdy pronesená prorocká slova jsem nezapomněl. A ostatně následující příběh je potvrzuje.

2.

Uplynulo už pár týdnů od chvíle, kdy do mého bystrckého domu umístěného kousek od Brněnské přehrady vstoupila poprvé Lucie Hudcová. Dohromady nás svedl smutný příběh pátraní po její sestře Haně. Hanino srdce bohužel nevydrželo dramatické události, které ona sama svou snahou prosadit spravedlnost spustila, a Lucii tak odešel její poslední příbuzný.

Protože jsme byli oba volní a navzájem se do sebe při onom případu zakoukali, nabídl jsem Lucii přistěhování do svého domu. Nebyla proti, nicméně na úplné přestěhování pořád nedocházelo. Jednak proto, že se Lucka opět věnovala své svatební agentuře „Šťastný start“, a potom se stále vyskytovala otázka, jak nám to spolu bude klapat. Oba jsme totiž už delší dobu žili sami, a tak měla Lucka trochu obavy, jestli si budeme ve společné domácnosti rozumět a dokážeme se navzájem přizpůsobit.

Konečně však přišla po mém několikerém naléhání ta chvíle, kdy si Lucka řekla, že by se nemuselo opakovat velké zklamání, které už jednou zažila, a u mého domu zastavili stěhováci s jejími věcmi.

Velkému třesku, který potom následoval, předcházely už jedny podobně vypjaté chvíle – dodávka nového nábytku do pokoje pro hosty v patře mé vily, kde si Lucka zařídila svoji pracovnu. Když však měly přijet Lucčiny věci z jejího bytu nahoře v Bystrci, prohlásila, že nejlepší způsob, jak jí mohu pomoci, bude, když na celý den opustím dům a nebudu se jí motat pod nohama. Já poznamenal, že je mi tedy celkem jedno, co se v domě přihodí. Dáma mého srdce se však musí při svých reorganizacích širokým obloukem vyhnout velkému modelovému kolejišti v obýváku v přízemí a rovněž skříně s mojí sbírkou modelů trolejbusů, autobusů, tramvají a aut musí zůstat nedotčené.

Když mi to Lucka svatosvatě slíbila, tak jsem onoho dne D brzy ráno vstal, nasnídal se, vzal kameru a vydal se na pochod kolem mé milované přehrady. Slíbil jsem návrat až večer, aby měla Lucie dostatek prostoru ke svému organizačnímu rozletu.

Sice jsem se trochu obával, co doma po návratu uvidím, nicméně jinak jsem si představoval, že mě čeká příjemně prožitý den. Bohužel to tak zcela pravda nebyla a já se zase jednou, jako už mnohokrát před tím a zřejmě i mnohokrát po tom, navezl do nepříliš vábných problémů. To jsem však v té chvíli ještě netušil.

3.

Vládlo ideální počasí pro procházku. I když zářijové ráno už bylo poněkud chladné, svítilo sluníčko, a tak se mi dobře kráčelo po cestě podél levého břehu Brněnské přehrady.

Vždy mám při tomto výletě „pravidelný program“, pokud tedy funguje lodní doprava. Podél jezera dojdu až k hradu Veveří a případně ještě kousek za něj. Potom si na přístavišti u hradu počkám na první parník, který sem přijíždí něco po čtvrt na deset, uvelebím se na horní palubě (pokud tedy není moc velké chladno, protože na vodě docela fouká), a užívám si přehradního jezera a kouzelných lesnatých a skalnatých břehů, jež je lemují.

Tady je třeba malé vysvětlení pro neznalé místních poměrů. Každý Brňák nazývá „svoje“ lodě „parníky“. Ve skutečnosti se jedná o specialitu v rámci Evropy – poměrně velké lodě (ty dvoupalubové pojmou skoro tři stovky pasažérů) pohání upravené elektromotory z tramvají, napájené z akumulátorů. Tak to na naší přehradě funguje už od 40. let dvacátého století – holt tehdy naši dědové o ekologii nežvanili, nýbrž ekologicky konali.

Jako obvykle jsem toho dne už čekal na můstku přístaviště pod hradem Veveří, když se ze zatáčky směrem od města vynořila jedna z lodí.

Když přistála, zjistil jsem, že ji řídí kapitán, který byl mým známým, jako ostatně valná část jeho kolegů. Spojovala nás jednak láska k přehradě a potom také to, že jsem mu kdysi ještě jako policista pomohl, když se jeho tehdy dospívající syn hloupě zamotal do jedné party věnující svůj zájem pervitinu.

Synátor drogám ještě naštěstí nepropadl a ani s nimi sám nekšeftoval. Doma mu potom pomohla dosti drsná terapie, po které měl pár modřin v obličeji a jeho otec kapitán poněkud otlučené klouby na rukou.

Vděčný otec mi nikdy nezapomněl, že jsem syna netahal po soudech a umožnil mu problém vyřešit doma. Syn už má dnes příjemnou ženu a dvě pěkné děti a jak mi sám později řekl, díky mně nabyl dojmu, že, jak doslova prohlásil: „Každý policajt nemusí být nutně blbec“. Dokonce jsem byl pozván na oboje křtiny.

Onen kapitán měl na „mořského vlka“ docela příhodné jméno – Horn. Křestním jménem se jmenoval Jan, takže kolegové mu s dobromyslným úsměvem říkali „náš keptn Džon Horn“. A je třeba dodat, že také vypadal jako pravý mořský vlk hodný svého jména – měl skoro 190 cm vysokou podsaditou postavu, kterou silná býčí šíje spojovala s kulatou hlavou zdobenou hustými vlnitými vlasy a stejně hustým plnovousem. Chyběly pouze páska přes oko a dřevěná noha, jak jsem mu říkával. Prostě s tím, jak vypadal, by se u Hornova mysu vyjímal tak akorát. Bohužel nejvzdálenější vodní plochy, na kterých se plavil, byly Slapská přehrada západně od Brna a Oravská přehrada východně od Brna. Z toho si však Jenda nic nedělal. Jak vždy říkal slovy písně „Brno je zlatá loď“ a nezapomněl dodat pravou brněnštinou, že „na Brněnskym pryglu je to stejně nélepší“, tedy pro neznalé „na Brněnské přehradě je to stejně nejlepší“.

Jakmile mě Jenda zaznamenal na přístavním můstku, hned mě volal k sobě do kormidelny. Srdečně jsme se přivítali, protože už pěkných pár týdnů jsme na sebe neměli štěstí.

Potom následoval obvyklý program – semleli jsme všechno možné, novinkami v našich rodinách počínaje, přes kvalitu vody na přehradě, stav lodního parku a politickou situací konče.

4.

Když jsme byli právě v nejlepším, zadíval jsem se před loď a naštvaně poznamenal: „Dívej se, jací jsou ti lidé čuňata. Tam někdo vyhodil do vody celý pytel odpadků!“.

Jenda mi zamyšleně oponoval: „Kamaráde, to na pytel odpadků nevypadá.“

Zpomalil loď, a když jsme po pravé straně míjeli domnělý odpadkový pytel, uviděli jsme, že jde o utopence. Bylo jasné, že tomu chudákovi už nemůžeme pomoci. Jeho tělo se vznášelo těsně pod hladinou. Vypadalo to, jako by šlapal vodu. Hlavu však měl předkloněnou, zcela ponořenou ve vodě. Bylo to poněkud přízračné, jak jeho trochu delší vlasy ve vodě volně vlály podél hlavy. Dojem odpadků plujících po hladině budilo to, že z postavy silně ohnuté v oblasti ramen a lopatek bylo na hladině vidět kus šedého trička.

Jenda ihned zavolal dispečink lodní dopravy, aby uvědomili policii, protože nic jiného se už dělat nedalo. Vzhledem k tomu, že kolem bylo liduprázdno, bylo to už za předposlední zastávkou, a dispečer nám tlumočil vzkaz od Městské policie, že se o vše postarají, pokračovali jsme v plavbě.

Samozřejmě, takový nález po ránu vám na náladě moc nepřidá. Já už na rozdíl od kapitána pár mrtvých viděl a některým jsem ten nevratný stav sám zařídil, jenže takové mrtvé tělo vznášející se ve vodě má v sobě cosi hodně znepokojivého.

Po chvíli jsme přistáli na konečné ve Veverské Bítýšce a když jsme vystoupili na břeh, přítel si zapálil krátký doutníček a poznamenal: „Jak dlouho myslíš, že tam plave? Že by to už bylo nějaký ten den a nafukoval se hnilobnými plyny?“

„Že se ti o tom chce mluvit,“ opáčil jsem.

Jenda se ušklíbnul. „Mám tady vedle sebe odborníka, expolicajta, tak se ptám.“

„Tvoje důvěra mě těší. Věř mi však nebo ne, za celou svoji kariéru, ať už policejní nebo civilní, jsem na mrtvého ve vodě nenarazil. Takovou ‚lahůdku‘ dostal vždy nějaký jiný kolega.“

„To jsi jim takového zákazníka přenechal?“

Musel jsem se Jendově ironii usmát. „Vůbec ne. Jen jsem prostě jaksi neměl na takové případy ‚štěstí‘. Nicméně abych dostál své pověsti odborníka, tak se s tebou mohu podělit o obsah jedné přednášky. Varuji tě však, bude to poněkud morbidní.“

Jenda dal své posádce pokyn, aby odvázali loď, protože byl čas k vyplutí na zpáteční cestu do Bystrce, a když jsme stoupali nahoru na loď do kormidelny, velkopansky pokynul: „Jen se nežinýruj. Už jsem snídal, tak můžeš vyprávět.“

Jen co jsme vypluli, dal jsem se do řeči: „Před časem jsem náhodou na internetu narazil na přednášku jednoho německého profesora soudní medicíny z Hamburku. Jmenoval se Karl Reuter. V roce 1922 přednesl na konferenci Německé společnosti pro soudní medicínu v Lipsku přednášku s, jak určitě přiznáš, poutavým názvem O plavání lidských mrtvol.“

Jenda polknul a prohlásil: „Jak jsem říkal, už jsem po snídani, tak pokračuj.“

Moje řečnění však muselo chvíli počkat, právě jsme se totiž blížili k onomu smutnému místu. U mrtvého už byl člun s městskými policisty. Ti nám řekli, že za nimi už jedou potápěči od státní policie. Protože nic nepotřebovali, rozloučili jsme se a pokračovali ve své plavbě. Já si v té chvíli uvědomil, že musím udržovat aspoň občas dobré styky se sdělovacími prostředky a tak jsem o našem nálezu informoval kamaráda Vildu Borňáka, brněnského reportéra vcelku slušného listu s prostým jménem Denní zpravodaj. Ten mi poděkoval, protože jak poznamenal, jinak „všude chcípnul pes“ a slíbil, že se mi ozve.

Můj přítel lodní kapitán mě, hned jak jsem skončil s telefonováním, trochu nedočkavě vyzval, abych pokračoval se svým vyprávěním. Tak jsem tedy vyhověl jeho přání: „Ono to bylo delší, v podstatě však pan profesor ve své přednášce vyvracel názor, že podle chování mrtvoly ve vodě můžeš určit příčinu smrti. Upřímně řečeno, nevím, jak je to dnes. Tehdy si však řada lidí myslela, že při utopení jde mrtvola hned ke dnu a teprve po jistém čase se zase vynoří, to samozřejmě díky vytváření hnilobných plynů v těle. Pokud se mrtvé tělo ve vodě chová jinak, tedy nejde hned ke dnu, měl to být důkaz pro jinou příčinu smrti než prosté utopení. Pan profesor však dokazuje, že chování mrtvého těla je dáno pouze fyzikálními zákony. Dokonce uvádí, že v dostatečně velké nádrži dělal pokusy s dvanácti mrtvolami. Výsledkem toho všeho bylo v podstatě zjištění, že to, jestli a jak se mrtvé tělo vznáší, je dáno množstvím vzduchu, který zůstane v dýchacích cestách a poloha těla ve vodě je také dána specifickou hmotností a pohyblivostí jednotlivých jeho částí.“

Jenda mě zvědavě poslouchal: „Aha, takže pokud to dobře chápu, tak zřejmě v té přednášce popsané zákonitosti zřejmě sedí i na toho našeho dnešního chudáka. Vzduch v plících způsobil to, že se vznášel u hladiny a že byl ohnutý někde v oblasti šíje.“

Pozdravili jsme se s člunem policejních potápěčů, který nás právě míjel, a já jsem přikývnul. „Nejsem patolog, avšak tak nějak bych to také chápal. Jo a jedna chuťovka na závěr. Přednášku hamburského profesora tehdy doplnil jeden doktor soudní medicíny z Vratislavi, tehdy to bylo ještě Breslau v Německu. Vyprávěl o tom, že z ženské kliniky dostali k dispozici mrtvě narozeného novorozence, který tedy nemohl mít v plících vzduch. Jeho tělíčko samozřejmě kleslo v pokusné nádrži ke dnu. Hlavička ležela s trupem na dně v jedné úrovni. Potom průdušnicovým katetrem foukli tělíčku trochu vzduchu do plic a výsledkem bylo to, že se trup zvednul a vznášel se šikmo ke dnu. Což jaksi dokazovalo výše řečené.“

Jenda se otřepal: „Fujtajksl, ten konec sis mohl ušetřit. Doufám, že to už je všechno, co jsi mi chtěl k tématu sdělit?“

Omluvně jsem rozpažil ruce. „Tak pardon. Ta přednáška byla na tvoje přání.“

Jenda s úsměvem zabručel: „Vždyť já vím. Pouze jsem netušil, že skončíme u popisu takových pozoruhodných experimentů. Víš co, pojď se radši bavit o babách.“ Pak se však zarazil a dodal: „Teď mě ještě napadlo. Jak je to vlastně s vynořením utopeného těla, když jej nafouknou hnilobné plyny. Já tomu sice moc nerozumím, řekl bych však, že to bude záležet na teplotě vody. Nebo se mýlím?“

Usmál jsem se. „Ta debata tě nějak vzala. No, v té přednášce z roku 1922 se o tomhle nic nepsalo. Nicméně z toho, co jsem četl, vím, že tvorba hnilobných plynů je samozřejmě závislá na teplotě – ta totiž ovlivňuje látkovou přeměnu v těle. Pokud je teplota vody, co já vím, necelých dvacet stupňů, tak mrtvola může vyplavat za dva až tři dny. Pokud je voda studená, třeba jako teplota v chladničce, pod deset stupňů, tak utopenec se může vynořit taky třeba po měsících. A případně také vůbec ne,“ dodal jsem.

Jenda se otřásl: „Brr, víš co. Budeme se už bavit raději o těch babách. Tahle diskuze pro dnešek stačila.“

A u nového tématu nastoleného kapitánem Jeníkem jsme vydrželi až do přistání na konečné v Bystrci.

5.

Řekl jsem si, že bych se měl projevit jako džentlmen, a tak jsem zavolal domů Lucii a nabídl jí svoje služby při jejím kramaření.

Opět mě odmítla, i když mile. Sdělila mi, že pokud se jí nemotám pod nohy, tak jí jde vše rychleji. Navíc jí přišla pomoci Eva Voráčková – to je něžnější polovina manželského páru ze sousedství – pomáhají mi od mého nastěhování za menší finanční úhradu s údržbou a úklidem mého domu. Bylo mi řečeno, že tyto dvě dámy si plně vyhovují a já jsem hodný, že volám, nemám je však raději zdržovat.

Že by mě ta prosba zdrtila, to skutečně říci nemohu. Zašel jsem si tedy na oběd do své oblíbené hospůdky U Pepy, která byla zároveň, jak jsem říkal, mojí druhou kanceláří. Maxiporci svých oblíbených pečených vepřových žebírek jsem bohužel musel zapít pouze nealkoholickým pivem, protože jsem si cestou na oběd vyzvednul svoji fabii, kterou jsem nechal zaparkovanou na parkovišti u lodního přístaviště v Bystrci.

Když jsem zažíval výborný oběd, zazvonil můj mobil. Ozval se toho dne druhý Jan z mých mnoha známých (mezi kterými navíc jméno Jan dominovalo). Byl to tentokrát kamarád Honza Nováček, farář v katedrále na brněnském Petrově, můj přítel a spolužák už od dob základní školy. Absolvovali jsme spolu ještě maturitu a potom se naše profesní cesty rozešly. Honzovi se splnilo jeho klukovské přání. Vystudoval teologickou fakultu, stal se knězem, vystřídal pár jihomoravských farností a posléze převzal do své správy biskupskou katedrálu. O mně se rozhodně nedalo říci, že bych byl prototypem vzorného katolíka. Nicméně Honzovy mše jsem občas navštěvoval. Jednak si při nich člověk, jak jsem říkal, „osprchoval dušičku“, a jednak bylo vždy zajímavé poslechnout si Honzova kázání. V hlavě to měl skutečně dobře srovnané a navíc měl ten dar své myšlenky auditoriu poutavým způsobem sdělit. Proto na jeho mše chodívalo dost lidí a to i normálně kostel nenavštěvujících a často i nevěřících – Honzova kázání byla prostě známá široko daleko. Navíc tento můj vysvěcený přítel nebyl žádný suchar, poměrně dost často jsme navštívili některé z mých oblíbených restauračních zařízení, abychom pojedli, popili a poklábosili.

Honzův hlas zněl v telefonu docela naléhavě: „Ahoj, Stando. Nemohl by ses prosím náhodou teď hned u mě zastavit?“

Udiveně jsem se jej zeptal: „Co se děje? Kradou vám katedrálu?“

Před krátkým časem mě totiž Honza angažoval do pátrání po cestách jedné ztracené sochy z jeho svatostánku. Výsledkem mého vyšetřování byla kromě objasnění osudu onoho ukradeného svatého Pavla rovněž řada dost dramatických událostí a jako vedlejší produkt rovněž mé seznámení s Lucií.

Honza rychle odpověděl: „Vůbec ne. Nechci o tom mluvit do telefonu. Měl bych však tady někoho, kdo by potřeboval tvoji pomoc.“

Protože Honzova prosba byla vyslovena dost důrazně, nechal jsem kamarádského špičkování a už vážně dodal: „No dobře. Máš štěstí, protože teď náhodou nemám do čeho píchnout a Lucka mě navíc dnes vystrnadila z domu, protože se ke mně konečně stěhuje. Za půl hodiny budu u tebe. Jsi v kanceláři na faře nebo ve svém bytě?“

„Zazvoň na zvonek od bytu, prosím,“ zněla Honzova odpověď.

A já tedy zaklapnul mobil a vydal se na brněnský Petrov.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.