Stephen King

KONIEC HLIADKY

Copyright © 2016 by Stephen King

Translation © 2017 by Marína Gálisová

Jacket design © 2017 by Emil Křižka

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5539-5

Venujem Thomasovi Harrisovi

Vezmem si zbraň

Vrátim sa do svojej izby

Vezmem si zbraň

s jednou alebo dvoma hlavňami

Lepšie mi bude na druhom svete

ako tu spievať samovražedné blues.

Cross Canadian Ragweed

10. apríl 2009

Martine Stoverová

Najväčšia tma je vždy pred úsvitom.

Táto postaršia perla ľudovej múdrosti zišla Robovi Martinovi na um, keď sanitka, ktorú šoféroval, pomaly prechádzala po Marlborough Street smerom k domovskej základni, ktorou bola Požiarna zbrojnica 3. Zdalo sa mu, že ten, kto tú perlu stvoril, nebol slepý, lebo dnes ráno bola väčšia tma ako vo svišťom zadku, a do úsvitu už nebolo ďaleko.

Niežeby dnešné rozvidnenie za niečo stálo – dalo by sa opísať ako svitanie po opici. Hmla bola hustá a páchla neďalekým jazerom Great Lake, ktoré napriek svojmu menu takisto nebolo bohviečo. A aby toho nebolo málo, cez hmlu ešte začalo chladne mrholiť. Rob prehodil stierače z občasného režimu na pomalý. Neďaleko pred ním sa zo šera zdvihli dva dôverne známe žlté oblúky.

„Zlaté cecky Ameriky!“ zvolal zo sedadla spolujazdca Jason Rapsis. Rob za svojich pätnásť rokov v záchranke pracoval s množstvom zdravotníkov a Jace Rapsis bol najlepší: keď sa nič nedialo, pohoďák, a keď sa to sypalo, flegmatik, ktorého nič nemohlo rozhádzať. „Dostaneme nažrať! Bože, žehnaj kapitalizmus! Odboč! Odboč!“

„To vážne?“ pozrel naňho Rob. „Nestačila ti praktická ukážka, čo to svinstvo s človekom robí?“

Výjazd, z ktorého sa vracali, ich zaviedol do jedného z kaštieľov vo štvrti Sugar Heights, odkiaľ muž menom Harvey Galen telefonoval na núdzovú linku a sťažoval sa na strašné bolesti v hrudníku. Našli ho ležať na pohovke v miestnosti, ktorú boháči nepochybne volajú „salón“, vykoteného ako veľrybu na súši v modrom hodvábnom pyžame. Skláňala sa nad neho manželka, presvedčená, že každú chvíľu vydýchne naposledy.

„Mekáč! Mekáč!“ prevolával Jason a poskakoval na sedadle. Vážny a schopný odborník, ktorý pánu Galenovi zmeral životné funkcie (Rob bol pri ňom s taškou prvej pomoci, kde mali všetko potrebné na spriechodnenie dýchacích ciest a lieky pre kardiakov), zmizol. Jason s plavými vlasmi v očiach vyzeral ako prerastený štrnásťročný chalan. „No tak, odboč!“

Rob odbočil. Aj on mal chuť na žemľu s klobáskou a možno aj na jednu z tých zemiakových placiek, čo vyzerali ako upečený bizóní jazyk.

Pri okienku pre autá bol krátky rad. Rob sa postavil na koniec.

„Chlapík ani nemal naozaj infarkt,“ prehodil Jason.

„Len sa predávkoval mexickými dobrotami. Prevoz do nemocnice odmietol, nie?“

Veru áno. Po niekoľkých poctivých odgrgnutiach a jednom zatrúbení zo spodných partií, ktoré jeho spoločensky uvedomelú manželku okamžite odoslalo do kuchyne, sa pán Galen posadil, vyhlásil, že sa cíti oveľa lepšie, a oznámil im, že v nijakom prípade nepotrebuje transport do Kinerovej nemocnice. Rob a Jason s ním súhlasili, keď si vypočuli zoznam jedál, ktoré do seba Galen večer napratal v reštaurácii Tijuana Rose. Pulz mal silný, a hoci krvný tlak bol na hranici, pravdepodobne ho mal taký už celé roky a momentálne bol v stabilizovanom stave. Automatický externý defibrilátor ani len nedostal šancu vykuknúť z vaku.

„Dám si dva slané mafiny s vajcom a dve zemiakové placky,“ hlásil Jason. „Čiernu kávu. Momentík, keď o tom tak uvažujem, placky chcem tri.“

Rob stále premýšľal o Galenovi. „Tentoraz to boli tráviace problémy, ale onedlho to bude naozaj. Infarkt ako hrom. Koľko podľa teba vážil? Stoštyridsať? Stopäťdesiat?“

„Najmenej stoštyridsaťpäť,“ prikývol Jason, „a nesnaž sa mi sprotiviť raňajky.“

Rob mávol rukou k zlatistému M, ktoré sa dvíhalo z jazernej hmly. „Táto a všetky ďalšie mastné smažiarne rovnakého typu vyrábajú polovicu problémov súčasnej Ameriky. Ako zdravotník to určite vieš. Čo si si práve objednal? Deväťsto kalórií na jeden šup, braček. Daj si tam ešte horu klobásy a máš tisíc tristo, ani sa nenazdáš.“

„A čo si dáte vy, pán doktor Zdravovský?“

„Klobásovú žemľu. Možno aj dve.“ Jason ho buchol po pleci. „Môj človek!“

Rad postupoval. Boli len o dve autá od okienka, keď zabľačala vysielačka pod počítačom zabudovaným v prístrojovej doske. Dispečerky bývali zvyčajne ležérne, pokojné a chladnokrvné, ale táto vykrikovala ako moderátorka zjašenej rádiostanice, ktorá si dala priveľa redbullov.

„Všetkým sanitkám, všetkým požiarnym vozidlám, máme NMO! Opakujem, NMO! Neodkladne voláme všetky sanitky a požiarne vozidlá!“

NMO bola skratka pre nehodu s mnohými obeťami. Rob s Jasonom si vymenili pohľady. Letecká havária, vlaková havária, výbuch alebo teroristický útok. Takmer určite to bolo jedno z toho.

„Lokalita je City Center na Marlborough Street, opakujem, City Center na Marlborough. Opakujem, toto je NNO, pravdepodobne veľa mŕtvych. Buďte opatrní.“

Robovi Martinovi sa stiahol žalúdok. Nikto vás nikdy nenabáda na opatrnosť, keď sa približujete k miestu havárie alebo výbuchu plynu. Takže zostával teroristický útok, ktorý možno ešte stále pokračuje.

Dispečerka začala odznovu. Jason zapol maják aj sirénu, Rob zvrtol volant, vytiahol sanitku na cestu, ktorá obchádzala reštauráciu, a tesne minul nárazník auta pred sebou. City Center bolo len o deväť blokov ďalej, ale ak to tam mienila al-Kajdá rozstrieľať kalašnikovmi, mohli jej paľbu opätovať jedine svojím verným externým defibrilátorom.

Jason schmatol mikrofón. „Rozumiem, dispečing, tu je sanitka číslo 23 z Požiarnej zbrojnice 3, o nejakých šesť minút sme na mieste.“

Z ostatných častí mestá sa tiež ozývali sirény, ale Rob podľa zvuku tipoval, že ich sanitka je k cieľu najbližšie. Nad mesto sa už plazilo svetlo liatinovej farby, a keď vyšli od McDonaldu na Upper Marlborough Street, zo sivej hmly sa vymotalo sivé auto, veľký sedan s poprehýbanou kapotou a so škaredo zhrdzavenou mriežkou chladiča.

Intenzívne reflektory zapnuté na diaľku chvíľu mierili rovno na nich. Rob tresol po dvojitom klaksóne a strhol volant. Auto – vyzeralo ako mercedes, hoci istý si tým nebol – sa vrátilo do svojho pruhu a vzápätí z neho nezostalo nič, len zadné svetlá, čo sa scvrkávali v hmle.

„Ježišmária, to teda bolo tesné,“ zamrmlal Jason. „Asi si si nezapísal číslo, čo?“

„Nie.“ Robovi bilo srdce tak prudko, že cítil pulz na oboch stranách krku. „Mal som dosť, aby som nám obom zachránil život. Počúvaj, ako môžu mať pri City Center množstvo obetí? Ani sám Boh ešte nevstal. Určite je tam zatvorené.“

„Možno havaroval autobus.“

„To sotva. Tie chodia až od šiestej.“

Sirény. Zovšadiaľ zneli sirény, zbiehali sa ako bodky na obrazovke radaru. Prefrčalo popri nich policajné auto, ale ak to Rob vedel odhadnúť, pred ostatnými sanitkami a požiarnymi vozidlami mali stále náskok.

Takže máme šancu byť prví, ktorých zastrelí alebo vyhodí do vzduchu šialený Arab vykrikujúci Allahu akbar, pomyslel si. Milé.

Ale robota je robota, a tak odbočil na strmú cestu, ktorá viedla k hlavným administratívnym budovám v meste a k hnusnému auditóriu, kam chodieval voliť, kým sa nepresťahoval na predmestie.

„Brzdi!“ zvrieskol Jason. „Kristepane, Robbie, BRZDI!“ Z hmly sa k nim hrnuli desiatky ľudí, niekoľkí po svahu šprintovali, div sa im nezaplietli nohy. Niektorí kričali. Jeden chlapík spadol, prekotúľal sa, zdvihol sa a utekal ďalej, spod saka mu povievala roztrhnutá košeľa. Rob videl ženu v rozdriapaných pančuchách, s krvavými lýtkami a len jednou topánkou. V panike prudko zastavil, predok sanitky klesol a čo nebolo vnútri pripevnené, vzlietlo. Lieky, fľašky s infúziami a balíčky ihiel zo skrinky, ktorú nechali nezamknutú a porušili tým bezpečnostné pravidlá, sa zmenili na projektily. Nosidlá, ktoré nemuseli použiť pre pána Galena, sa odrazili od steny. Stetoskop trafil priehradku, rozbil na nej sklo a spadol na strednú konzolu.

„Choď, ale pomaly,“ zašomral Jason. „Plaz sa, jasné? Nech nenarobíme ešte väčšiu škodu.“

Rob špičkou topánky pohladkal plynový pedál a tempom kráčajúceho človeka stúpal do svahu. Ľudia stále prichádzali, boli ich hádam aj stovky, niektorí krvácali, väčšina nebola viditeľne zranená, všetci boli vydesení. Jason stiahol okno na strane spolujazdca a vyklonil sa.

„Čo sa deje? Povedzte mi niekto, čo sa tu deje!“

Zastal pri ňom muž, červený v tvári a zadychčaný.

„Bolo to auto. Preletelo cez dav ako kosačka. Vydrbaný maniak, tesne ma minul. Neviem, koľkých zrazil. Boli sme tam natlačení ako prasatá v koterci, lebo tam dali stĺpiky, aby ľudí udržali v rade. Spravil to naschvál a teraz tam ležia ako... ako... človeče, ako bábiky plné krvi. Videl som najmenej štyroch mŕtvych. Určite ich je viac.“

Chlapík sa znovu pohol, už nebežal, skôr sa potkýnal, opúšťala ho vlna adrenalínu. Jason si odopol bezpečnostný pás, vyklonil sa ešte väčšmi a zakričal za ním: „Videli ste, akej bolo farby? To auto, ktoré to urobilo?“

Muž sa obzrel, bledý a zničený. „Sivé. Bolo to obrovské sivé auto.“

Jason sa posadil a pozrel na Roba. Nik z nich to nemusel povedať nahlas: bolo to auto, ktorému sa ledva vyhli, keď vychádzali od McDonaldu. A na mriežke nemalo hrdzu.

„Choď, Robbie. To vyriešime neskôr. Dovez nás tam a nikoho nezraz, jasné?“

„Okej.“

Kým Rob došiel na parkovisko, panika ustupovala. Niektorí ľudia pomaly odchádzali, iní sa pokúšali pomôcť tým, ktorých sivé auto zrazilo, a hŕstka, sviniari, akí sa vyskytnú v každom dave, fotili alebo nakrúcali videá na mobily. Dúfajú, že z toho bude na YouTube virálka, pomyslel si Rob. Chrómové stĺpiky, z ktorých visela žltá páska s nápisom ZÁKAZ VSTUPU, sa váľali na asfalte.

Policajné auto, čo ich cestou minulo, stálo pri budove neďaleko spacieho vaku, z ktorého vyčnievala štíhla biela ruka. Krížom cez spacák, ktorý sa nachádzal v strede šíriacej sa krvavej mláky, ležal muž. Policajt kýval na sanitku, jeho ruka v krúžiacom svetle modrého majáka vyzerala, akoby sa pri pohybe zasekávala.

Rob schmatol mobilný dátový terminál a vystúpil, Jason zatiaľ prebehol k zadným dverám sanitky. Vynoril sa s taškou prvej pomoci a externým defibrilátorom. Stále sa rozvidnievalo a Rob už dokázal prečítať transparent, čo povieval nad hlavným vchodom: 1 000 PRACOVNÝCH MIEST ZARUČENÝCH! Naše mesto sa svojich ľudí zastane! – STAROSTA RALPH KINSLER.

Okej, tým sa vysvetľovalo, prečo sa tu zišiel taký dav a tak skoro ráno. Veľtrh práce. Všade boli ťažké časy, boli ťažké, odkedy pred rokom ekonomika utrpela infarkt, ale mimoriadne zlé boli v tomto pobrežnom mestečku, kde pracovné miesta začali miznúť ešte pred prelomom storočí.

Rob a Jason vykročili k spaciemu vaku, ale policajt zavrtel hlavou. Mal popolavú tvár. „Ten muž je mŕtvy a dve osoby vo vaku tiež. Asi jeho manželka a dieťa. Určite sa ich pokúsil ochrániť.“ Hlboko v hrdle sa mu ozval krátky zvuk, niečo medzi odgrgnutím a napnutím na vracanie, policajt si zakryl dlaňou ústa, potom ruku odtiahol a ukázal smer. „Ale tamtá pani je možno ešte medzi živými.“

Dotyčná pani ležala na chrbte, s nohami vykrútenými od trupu v uhle, ktorý veštil vážny úraz. Rozkrok béžových kostýmových nohavíc mala tmavý od moču. Tvár – to, čo z nej zostalo – bola zafúľaná. Časť nosa a väčšina hornej pery bola odtrhnutá. Zuby, krásne korunky, cerila v bezvedomom úškľabku. Odtrhlo jej aj sako a polovicu roláka. Na krku a pleci sa jej šírili veľké tmavé podliatiny.

Doboha, to auto prešlo cez ňu, pomyslel si Rob. Rozpučilo ju ako veveričku. S Jasonom si k nej kľakli a obaja si navliekli modré rukavice. Neďaleko ležala jej kabelka poznačená odtlačkom pneumatiky. Rob ju zdvihol a vložil ju dozadu do sanitky, pomyslel si, že ten odtlačok vzorky môže byť stopa, alebo tak. A, samozrejme, žena sa bude po kabelke zháňať.

Teda ak prežije.

„Prestala dýchať, ale cítim pulz,“ povedal Jason. „Slabý, nitkovitý. Roztrhni ten rolák.“

Rob to spravil a spolu s rolákom odpadla aj podprsenka, mala prasknuté ramienka. Zvyšok odhrnul, aby látka nezavadzala, a začal s masážou srdca, kým Jason spriechodnil dýchacie cesty.

„Prežije?“ spýtal sa policajt.

„Neviem,“ odvetil Rob. „Už to máme pod palcom. Vy riešte iné problémy. Ak sa sem dovalia ďalšie záchranárske autá, tak ako sme sa takmer dovalili my, bude o mŕtveho viac.“

„Bože, všade tu ležia zranení. Ako na bojisku.“

„Pomáhajte tým, ktorým môžete.“

„Už dýcha,“ oznámil Jason. „Poď sem, Robbie, ideme zachraňovať život. Skoč na terminál a nahlás do Kinerovej, že vezieme možnú fraktúru šije, traumu chrbtice, vnútorné zranenia, zranenia tváre. Bohvie čo ešte. Nadiktujem ti jej hodnoty.“

Rob zavolal z mobilného dátového terminálu, kým Jason ďalej stláčal ručný resuscitátor. Urgentný príjem v Kinerovej sa ozval hneď, hlas na druhom konci bol energický a pokojný. V Kinerovej mali traumatológiu prvej triedy, ktorú občas volali VIP, a na také prípady tam boli pripravení. Päťkrát do roka sa na ne cvičili.

Nadviazali spojenie, načítal množstvo kyslíka v krvi (ako sa dalo predpokladať, mizerné) a vzal zo sanitky pevný krčný golier aj oranžové nosidlá. Už prichádzali aj ďalšie záchranky a hmla sa dvíhala, takže rozsah katastrofy bol čoraz viditeľnejší.

A to všetko jedným autom, mihlo sa Robovi hlavou. Kto by si to bol pomyslel?

„Okej,“ povedal Jason. „Ak aj nie je stabilizovaná, viac s ňou teraz neurobíme. Naložme ju dozadu.“

Opatrne, aby sa nosidlá nevychýlili z horizontálnej polohy, ju zdvihli do sanitky, položili na lôžko a pripútali. S bledou zohavenou tvárou a fixačným golierom vyzerala ako rituálna obeť z hororového filmu... ibaže tie bývali vždy mladé a zvodné, kým táto žena bola štyridsiatnička, možno už mala aj po päťdesiatke. Až by človek povedal, že je na hľadanie novej práce pristará, a Robovi na ňu stačilo pozrieť, aby odhadol, že viac si už prácu hľadať nebude. Podľa toho, ako vyzerala, asi ani chodiť. Ak bude mať obrovské šťastie, neochrnú jej všetky štyri končatiny, ale Rob tipoval, že jej život od pása dole sa skončil.

Jason si kľakol, zakryl jej ústa a nos priehľadnou plastovou maskou a pustil jej kyslík z nádrže pri hlave lôžka. Maska sa zahmlila, bolo to dobré znamenie.

„A teraz?“ spýtal sa Rob a myslel tým: Čo ešte môžem urobiť?

„Nájdi v tom chaose, čo sa tu rozsypal, nejaký epinefrín alebo mi ho vytiahni z tašky. Chvíľu mala slušný pulz, ale už je zase nitkovitý. A potom kopni do mašiny. So zraneniami, ktoré utrpela, je zázrak, že vôbec žije.“

Rob našiel pod prevrhnutou škatuľkou s obväzmi ampulku epinefrínu a podal mu ju. Potom zabuchol zadné dvere, sadol za volant a naštartoval. Pri NMO sa tí, ktorí prišli na miesto prví, aj prví dostali do nemocnice. To mohlo tejto žene trošku vylepšiť slabé šance. Ale aj v riedkej rannej premávke to bola pätnásťminútová trasa a Rob čakal, že kým sa do Kinerovej nemocnice dostanú, bude nebohá. Vzhľadom na rozsah jej poranení by to bol vlastne najlepší výsledok.

Ale nebola.

O tretej popoludní mali zmenu dávno za sebou, ale boli takí rozbehnutí, že ani nepomysleli na odchod domov a sedeli v pohotovostnej miestnosti Požiarnej zbrojnice 3, bez zvuku pozerali kanál ESPN. Rob s Jasonom dnes urobili osem výjazdov, ale tá žena na tom bola najhoršie.

„Martine Stoverová, tak sa volala,“ povedal napokon Jason. „Stále je na operačke. Kým si bol v jedálni, volal som tam.“

„Už tušia, aké má šance?“

„Nie, ale nenechali ju len tak zomrieť, a to už niečo znamená. Myslím, že tam išla hľadať prácu sekretárky. Vyhrabal som jej z kabelky preukaz totožnosti – potreboval som z vodičáku krvnú skupinu – a objavil som celú hromadu odporúčaní. Vyzerá to, že bola vo svojej robote dobrá. Naposledy pracovala pre Bank of America. Kým neznižovali stavy.“

„A ak prežije? Čo myslíš? Ochrnie len na nohy?“ Jason zízal na televízor, kde po palubovke šikovne pobehovali basketbalisti, a dosť dlho mlčal. Napokon prehovoril: „Ak prežije, tak bude kvadruplegička.“

„Určite?“

„Na deväťdesiatpäť percent.“

Pustili reklamu na pivo. Mladí ľudia v nej bláznivo tancovali v bare. Všetci sa zabávali. Pre Martine Stoverovú sa zábava skončila. Rob si skúsil predstaviť, čo ju čaká, ak prežije. Život na motorizovanom vozíku, ktorý bude ovládať fúkaním do trubičky. Buď bude jesť mixované hnusy, alebo prijímať výživu cez infúzie. Dýchať len pomocou respirátora. Potrebu vykonávať do vrecúška. Život v zdravotnej zóne súmraku.

„Christopher Reeve to zvládol celkom dobre,“ poznamenal John, akoby mu čítal myšlienky. „Dobrý prístup. Dobrý vzor. Držal hlavu hore. Tuším dokonca režíroval film.“

„Jasné, že držal hlavu hore,“ odvetil Rob. „Vďaka fixačnému golieru, ktorý si nikdy neskladal. A už je mŕtvy.“

„Vyobliekala sa do najlepšieho, čo mala,“ povedal Jason. „Slušné nohavice, drahý rolák, pekné sako. Pokúšala sa znovu postaviť na nohy. A potom prišiel nejaký sviniar a všetko jej zmaril.“

„Už ho aspoň chytili?“

„Neviem. Dúfam, že keď ho chytia, zavesia ho za gule do prievanu.“

Keď druhú noc dopravili do Kinerovej nemocnice pacienta s mŕtvicou, zašli sa pozrieť na Martine Stoverovú. Bola na jiske a vykazovala zvýšené hodnoty mozgovej činnosti, ktoré signalizujú skorý návrat k vedomiu. Keď sa preberie, niekto jej bude musieť oznámiť zlú správu: že je od pŕs nadol ochrnutá.

Rob Martin bol rád, že to nemusí byť on.

Muža, ktorého tlač nazvala vrah s mercedesom, stále nechytili.

Z

JANUÁR 2016

1

Billovi Hodgesovi sa vo vrecku nohavíc rozbije okno. Vzápätí zbor jasavých chlapčenských hlasov vykríkne: „Zásah!“

Hodges sa mykne na stoličke. Doktor Stamos je súčasťou štvorčlennej lekárskej kliky a čakáreň je v toto pondelňajšie ráno plná. Všetci sa k nemu obrátia. Hodges cíti, ako mu tvár zaplavuje horúčava. „Pardon,“ ospravedlní sa celej čakárni. „Esemeska.“

„A poriadne hlasná,“ poznamená stará pani s rednúcimi bielymi vlasmi a ovisnutou kožou na krku ako baset. Hodges si pri nej pripadá mladý, a to mu už ťahá na sedemdesiatku. Zato stará pani sa očividne vyzná v pravidlách používania mobilu. „V čakárni by ste si mali stíšiť hlasitosť alebo zvonenie úplne vypnúť.“

„Samozrejme.“

Stará pani sa znovu začíta do knižky (Päťdesiat odtieňov sivej a súdiac podľa šalátového vydania ju nečíta prvý raz). Hodges vytiahne z vrecka iPhone. Esemeska je od Peta Huntleyho, bývalého kolegu z polície. Aj Pete sa už chystá do dôchodku, hoci Hodgesovi to stále akosi nejde do hlavy. Policajti tomu hovoria koniec hliadky, ale Hodges sa nedokázal hliadkovania vzdať. Teraz má dvojčlennú firmu s názvom Stratení nájdení. Firma sa oficiálne venuje vymáhaniu dlhov a hľadaniu utečencov pred zákonom, lebo pred pár rokmi si vyrobil jeden problémik, pre ktorý nemôže požiadať o licenciu súkromného detektíva. V tomto meste musí mať človek papiere v poriadku. Ale v skutočnosti je súkromné očko, minimálne na polovičný úväzok.

Zavolaj mi, Kermit. Čím skôr. Je to dôležité.

Kermit je Hodgesovo krstné meno, ale on sa väčšine ľudí predstavuje stredným – aby sa vyhol vtipkovaniu o rozprávkovom žabiakovi Kermitovi. Pete ho však oslovuje krstným menom. Pripadá mu to zábavné.

Hodges rozmýšľa, že si mobil znovu strčí do vrecka (a ešte predtým vypne zvuk, ak nájde tú funkciu). Kedykoľvek ho môžu zavolať do ordinácie doktora Stamosa a chce to mať čím skôr za sebou. Ako väčšina starších chlapov, ktorých pozná, ani on nemá rád ordinácie. Vždy sa bojí, že mu nezistia len niečo bežné, ale niečo závažné. Presne vie, o čom sa chce porozprávať jeho bývalý kolega: o veľkom rozlúčkovom večierku pred odchodom do dôchodku. Má sa konať v podniku Raintree Inn pri letisku. V tom istom podniku sa konal aj Hodgesov rozlúčkový večierok, ale tentoraz má v úmysle piť oveľa menej. Možno vôbec. Keď ešte slúžil, mal problémy s alkoholom a bol to jeden z dôvodov, prečo sa mu rozpadlo manželstvo, ale odvtedy na pijatiku stratil chuť. Je to úľava. Kedysi čítal sci-fi román Mesiac je drsná milenka. K Mesiacu sa vyjadriť nevie, ale mohol by svedčiť na súde, že whisky je drsná milenka, a to sa vyrába na Zemi.

Zamyslí sa, zvažuje, že pošle esemesku, potom tú predstavu zaženie a vstane. Staré zvyky.

Žena na recepcii sa podľa menovky volá Marlee. Vyzerá na sedemnásť a venuje mu dokonalý úsmev roztlieskavačky. „Sľubujem, že pán doktor sa vám bude hneď venovať, pán Hodges. Dnes sa nám to trochu natiahlo. Viete – pondelok.“

„Pondelok je zradný deň,“ zacituje Hodges pesničku od The Mamas & the Papas.

Marlee naňho nechápavo pozrie.

„Na chvíľku vyjdem von, dobre? Potrebujem si zavolať.“

„Nech sa páči,“ odvetí Marlee. „Len zostaňte pred dverami. Keď prídete na rad, zamávam na vás.“

„Ďakujem.“ Hodges sa cestou k dverám zastaví pri starej panej. „Je to dobrá kniha?“

Stará pani zdvihne hlavu. „Nie, ale nabije človeka energiou.“

„Aj ja som to o nej počul. Videli ste film?“ Prekvapene naňho vytreští oči. „Existuje aj film?“

„Áno. Mali by ste si ho pozrieť.“

Niežeby ho Hodges sám videl, hoci Holly Gibneyová – kedysi jeho asistentka a teraz partnerka vo firme, vášnivá milovníčka filmov už od svojho problematického detstva – sa ho naň pokúšala dotiahnuť. Dvakrát. To Holly mu na mobile nastavila zvuk rozbíjajúceho sa skla a chalanský pokrik pri prijatej esemeske. Považovala to za vtipné. Aj Hodges... spočiatku. Teraz ho to otravuje. Vyhľadá si na internete, ako by sa to dalo zmeniť. Zistil, že na internete sa dá nájsť všetko. Niečo z toho je užitočné. Niečo z toho je zaujímavé. Niečo z toho je zábavné.

A niečo z toho je skurvene hnusné.

2

Dvakrát to zazvoní a potom sa mu pri uchu ozve jeho bývalý kolega. „Huntley.“

Hodges spustí: „Dobre ma počúvaj, lebo ťa z toho môžu neskôr skúšať. Áno, prídem na večierok. Áno, budem mať pár komentárov k jedlu, vtipných, ale nie vulgárnych, a prednesiem prvý prípitok. Áno, je mi jasné, že tam bude tvoja bývalá aj tvoja súčasná kočka, ale pokiaľ viem, nikto neobjednal striptérku. Ak to niekto spravil, tak by som to tipoval na Hala Corleyho, lebo je to idiot, a budeš ho musieť požiadať...“

„Bill, prestaň. Toto sa netýka večierka.“

Hodges hneď zmĺkne. Nejde len o hlasy v pozadí – Hodges vie, že sú policajné, hoci nerozumie, čo hovoria. Zabrzdilo ho to, že ho Pete oslovil Bill, takže je to vážne. Hodges si najprv pomyslí na Corinne, bývalú manželku, potom na dcéru Alison, ktorá býva v San Franciscu, a potom na Holly. Bože, ak sa niečo stalo Holly...

„O čo ide, Pete?“

„Som na mieste činu a vyzerá to na vraždu a samovraždu. Bol by som rád, keby si sa na to prišiel mrknúť. Zober aj kolegynku, ak bude môcť a chcieť. Nerád to hovorím, ale mám dojem, že jej to páli trochu lepšie ako tebe.“

Aj lepšie ako všetkým jeho ľuďom. Hodgesovi sa uvoľnia brušné svaly, predtým stiahnuté, akoby mali prijať úder. Ale vytrvalá bolesť, ktorá ho priviedla k doktorovi Stamosovi, zostáva. „Jasné, že jej to lepšie páli. Lebo je mladšia. Po šesťdesiatke sa ti mozgové bunky strácajú po miliónoch, čo je jav, ktorý budeš môcť vychutnať o pár rokov. Načo potrebuješ na mieste činu starého chrena, ako som ja?“

„Lebo je to pravdepodobne môj posledný prípad, lebo sa o ňom bude písať v novinách a lebo – nieže mi tam omdlieš – si cením tvoj názor. Aj Gibneyovej názor. V istom zmysle tento prípad s vami oboma súvisí. Zrejme je to len náhoda, ale nie som si úplne istý.“

„V akom zmysle to s nami súvisí?“

„Hovorí ti niečo meno Martine Stoverová?“

Chvíľu nič, ale potom mu to docvakne. V jedno hmlisté ráno v roku 2009 istý šialenec menom Brady Hartsfield nabehol s ukradnutým mercedesom do davu žiadateľov o prácu pred City Center. Zabil osem ľudí a pätnástich vážne zranil. Detektívi K. William Hodges a Peter Huntley vypočúvali mnohých ľudí, ktorí tam v to hmlisté ráno boli, medzi nimi aj všetkých, čo prežili zranenia. S Martine Stoverovou sa rozprávalo najťažšie a nielen preto, že mala znetvorené ústa a rozumela jej iba vlastná matka. Stoverová bola od hrude nadol ochrnutá. Hartsfield neskôr napísal Hodgesovi anonymný list. Označil ju v ňom ako „hlavičku na paličke“. Na tom hnusnom vtipe bolo mimoriadne kruté práve to rádioaktívne zrnko pravdy.

„Neviem si predstaviť kompletne ochrnutú ženu ako vrahyňu, Pete... teda ak nehovoríme o epizóde z Myšlienok vraha. Takže predpokladám...?“

„Áno, spáchala to matka. Najprv odpravila Stoverovú, potom seba. Prídeš?“

Hodges neváha. „Prídem. Cestou vezmem Holly. Aká je to adresa?“

„Hilltop Court 1601. V Ridgedali.“

Ridgedale je predmestie severne od centra, nie také drahé ako Sugar Heights, ale aj tak veľmi pekné.

„Viem sa tam dostať za štyridsať minút, ak je Holly v kancelárii.“

A to Holly bude. Takmer vždy je za stolom o ôsmej, niekedy už o siedmej, a je schopná trčať tam, kým na ňu Hodges nezakričí, aby išla domov, spravila si večeru a pozrela si na počítači nejaký film. Holly Gibneyová je hlavný dôvod, prečo je firma Stratení nájdení v čiernych číslach. Holly je organizačný génius, vyzná sa v počítačoch a práca je jej život. A ešte do jej života patrí Hodges a Robinsonovci, najmä Jerome a Barbara. Keď raz Jeromova a Barbina mama nazvala Holly čestnou členkou robinsonovskej rodiny, Holly zažiarila ako slnko v lete popoludní. Holly to teraz robieva častejšie než kedysi, ale podľa Hodgesa stále nie dosť.

„Super, Kerm. Vďaka.“

„Telá už odviezli?“

„Práve sú na ceste do márnice, ale Izzy má všetky fotky na iPade.“ Pete má na mysli Isabelle Jaynesovú, ktorá je v práci jeho partnerkou, odkedy Hodges odišiel do dôchodku.

„Dobre. Donesiem ti éclair.“

„Už tu máme celú pekáreň. Mimochodom, čo práve robíš?“

„Ále, nič dôležité. Prídem, hneď ako sa bude dať.“ Hodges skončí hovor a ponáhľa sa chodbou k výťahu.

Table of Contents

Z JANUÁR 2016

1

2