Copyright © Jan A. Novák, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan A. Novák, 2017

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, spol. s r. o., Frýdek-Místek, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-524-8 (ePub)

ISBN 978-80-7543-525-5 (mobi)

1.

Podivný příběh

madony z Atlantidy

„Měli ve zvyku vytvářet z velkého množství balvanů

stavby podobné pyramidám, tak vysoké,

jak jen jim použitý kámen dovoloval.

V určitých dnech se kolem nich shromažďovali,

aby zpívali a tančili.“

Juan de Abren Galindo o původních obyvatelích

Kanárských ostrovů, 1632

Tady se možná kdysi dávno nad vlnami oceánu tyčily sopečné hory Atlantidy – alespoň podle těch badatelů, kteří věří, že Kanárské ostrovy jsou jejím zbytkem. Vlny stejného oceánu dnes narážejí do betonového nábřeží lemujícího náměstí Patrona de Canarias, které je centrem malebného městečka Candelaria na východním pobřeží ostrova Tenerife. Ze dvou stran jeho plochu ohraničují venkovní kavárničky plné turistů, z třetí strany se tyčí řada monumentálních soch náčelníků domorodých kmenů, které kdysi Tenerife obývaly. Právě v nich někteří atlantologové vidí potomky obyvatel bájné pevniny a nedaleko odtud pro to nacházejí silnou indicii: podivné pyramidy, o jejichž původu a stáří vědci stále vedou spory. Zvláštní shodou okolností ale je Candelaria spojená s ještě jednou záhadou zdánlivě o pěkných pár století mladší – ale kdo ví…

Největší tajemství ukrývá čtvrtá strana náměstí, kde se k nebi vypínají tři věže barokní katedrály Panny Marie Candelárské, plným jménem Basílica y Real Santuario Mariano de Nuestra Señora de la Candelaria. Vznikla na památku podivné události spojené s divotvornou soškou černé La Virgen Y Candelaria, po česku Panny Marie Candelárské, jejíž je katedrála svatyní. Nejde při tom o žádný z těch poněkud inflačních zázraků, které bývají připisovány zpodobněním Boží matky na poutních místech celého katolického světa. Tahle Panenka Maria, když se k ní pěkně pomodlíte, sice samozřejmě také umí takové ty zázraky, jako je uzdravování nevyléčitelných, spasení před loupežníky, záchranu, když vypadnete z okna, zřítí se na vás dům nebo se vám splaší koně, případně vás vytáhne z vody, když se topíte, ale její kult se odtud rozšířil po celé Latinské Americe z jiných důvodů. Neobyčejný příběh černé La Virgen Y Candelaria se šiřitelům víry jistě líbil hlavně proto, že Panna Maria je podle něj při jejich misionářském snažení jaksi předešla a sama přišla mezi domorodce ještě dřív, než se to podařilo evropským lodím. Ve skutečnosti ale nejspíš přesahuje rámec křesťanské víry a míří k tajemstvím ještě hlubším. Panna Maria Candelárská možná představuje nejpádnější indicii naznačující přímé spojení mezi mariánským kultem v křesťanství a pravěkými kulty ženských božstev, které můžeme vystopovat až do doby kamenné. Anebo možná i k oné Atlantidě. Což je možná také důvod, proč nakonec musela zmizet a znovu se objevit v úplně jiné podobě.

Co může mít společného barokní soška s legendární ztracenou pevninou?

Případů zázračných zjevení Panny Marie a míst, kde je uctívána prostřednictvím jejích soch, je hodně – od Polska přes Lurdy a Fatimu až po Jižní Ameriku a Filipíny.

Některá jsou slavná a oficiálně uznaná církevními autoritami, kromě toho ale byla zaznamenána nesčetná další vidění jaksi soukromého charakteru (s mnohými z nich se v této knize seznámíme). Pannu Marii Candelárskou, která je dnes oficiální patronkou Kanárských ostrovů, věřící považují za jednu z nich – a není se jim co divit, protože se od jiných zdánlivě neodlišuje. Na její sošce vystavené v katedrále města Candelaria na Tenerife na první pohled není nic zvláštního: honosně oblečená panenka s tmavou tváří a s Ježíškem v náručí, taková, jaké najdeme i na jiných místech.

Když se ale podíváme pozorněji, spatříme pár nápadných odlišností. Nejdříve si asi všimneme svíce, kterou drží v ruce, protože to není atribut pro Boží matku v církevním umění typický. Nepřehlédnutelný je také podivný srpkovitý útvar, nad nímž stojí. Především ale představuje velkou záhadu její příběh – o to větší, že podle všeho má jakési pravdivé jádro ukrývající velké tajemství.

Zázrak na břehu moře

Když na konci 15. století mořeplavci nejkatoličtějšího veličenstva španělského krále Ferdinanda III. objevili ostrov Tenerife, nevěřili svým očím. Původní obyvatelé, kteří si říkali Guančové, sice žili na úrovni doby kamenné a vzývali „barbarské“ přírodní kulty, ale v jedné z lávových jeskyň na jihovýchodě ostrova uctívali sochu Panny Marie, matky Ježíše Krista, tedy osoby stojící v hitparádě svatých na jedné z nejvyšších příček.

Kde se vzala mezi divokými domorodci žijícími na úrovni doby kamenné?

Španělským kronikářům tenerifští Guančové řekli, že černá socha držící v náručí dítě se objevila za velmi zvláštních okolností. Jednoho dne pásli dva muži své kozy nedaleko místa u pobřeží v domorodém jazyce nazvaného Achbinico – svůj význam v téhle historii může mít i to, že překlad zní „Místo stříhání (hospodářských zvířat) a dojení“, což je sice možné brát doslova, ale stejně dobře to může souviset s nějakým pasteveckým kultem plodnosti. Najednou se zvířata začala plašit a domorodci na skalisku nad ústím rokle spatřili světelný ovál, v němž stála ženská postava s dítětem v náručí. Měla cizokrajný šat, byla nezvykle malá a upřeně prý oba muže pozorovala.

Kruh světla jistě potěší ufology a další přátele teorií o mimozemských kontaktech v minulosti lidstva – a ještě uvidíme, že mnohá zjevení Panny Marie tak opravdu bývají vykládána. Místní svědkové „blízkého setkání třetího druhu“ ale zřejmě měli poněkud přízemnější starosti: domorodá etiketa zakazovala mužům mluvit se ženami mimo osady, jenže oni tamtudy potřebovali hnát své stádo, a tak této osobě dávali posuňky najevo, aby se vzdálila. Podivná bytost se k tomu ovšem nějak neměla, což poněkud sexistické domorodce rozzlobilo natolik, že na ni zaútočili. Asi to neměli dělat, protože jednomu v té chvíli zchromla ruka, zatímco druhého poranil jeho vlastní kamenný nůž. A žena stála na skále dál.

Pastýře opustila odvaha a utekli incident oznámit svému menceyovi (náčelníkovi) jménem Acaymo, který sídlil v posvátné osadě Chinguaro. I to stojí za povšimnutí, protože Chingurao je dnešní Güimaru, tedy lokalita, kde se nacházejí pyramidy, o nichž jsme se zmínili o pár odstavců výš. Na tom by pořád ještě nebylo nic divného, protože kde jsou pyramidy, je i dobré místo pro posvátné sídlo, aniž by vyznavači kultu nutně museli být potomky jejich stavitelů. Jenže pyramidy byly rozpoznány až ve 20. století a nezanedbatelná část akademických archeologů dodnes tvrdí, že ve skutečnosti jde jen o hromady z kamení sesbíraného zemědělci na polích. Naproti tomu stará španělská zpráva o objevení La Virgen Y Candelaria naznačuje, že lokalita byla posvátná od pradávna – a zřejmě k tomu byl nějaký důvod, jímž patrně byly právě ony pyramidy, na něž tolik vědců stále nevěří. Není dokonce těžké si představit, že zjevení s kultovním místem a obřady, které se na něm provozovaly, nějak souviselo.

Vraťme se ale k vyděšeným pastevcům a jejich náčelníkovi. Ten rozhodl, že sochu s temnou tváří odnesou do lávové jeskyně na pobřeží, kde se zjevila, tedy v tehdejším Achbinico (současná Candelaria). Domorodci ji tam pak uctívali pod jménem Chaxiraxi, což znamená „matka vládců země i nebes“. To se může hodit i na Pannu Marii – ale také nemusí. Nicméně katoličtí Španělé si to tak ochotně vysvětlili. Ani je moc nezaskočilo, že ji našli tak daleko od hranic tehdejšího křesťanského světa – přijali to jen jako další důkaz její zázračné moci. „Jako lidé ušlechtilého srdce věřili, že se jedná o vyšší bytost,“ napsal o kanárských domorodcích španělský kronikář.

Církevní otcové si to vyložili po svém. Už 2. února 1497 udělali z guančské jeskyně kostel svatého Blažeje (San Blas) a černou bohyni přejmenovali na Nuestra Señora de la Candelaria, protože v ruce držela svíci – a po ní pak dostalo jméno i městečko na pobřeží. V roce 1526 ji přenesli z jeskynní kaple do nového kostela v Candelarii. Společný objekt uctívání ovšem Španělům ani v nejmenším nepřekážel při vedení války proti jejím původním ctitelům. Ta nakonec vedla k úplnému vyhubení Guančů.

Původní kostel v Candelarii roku 1789 vyhořel a černá Panna Maria se vrátila do jeskynní kaple San Blas. Jako každá správná zázračná socha i ona při tom odvracela pohromy všeho druhu, sama však jedné nakonec neušla. Když začátkem 19. století v Candelarii postavili velkolepou katedrálu, museli už do ní nastěhovat úplně jinou sošku. Své předchůdkyni se téměř nepodobá, obě sochy spojuje jen legenda, černá pleť a datum, kdy sem přicházejí procesí věřících. Na ten den totiž připadá výročí objevení originálu – podle místní tradice k tomu došlo 15. srpna 1392. Nemusíme si toho ale moc všímat, protože není jasné, jak se povedlo z dnes již vyhubených domorodců dostat tak přesné datum pasující do křesťanského kalendáře – zvláštní shodou okolností zrovna na den, kdy katolíci slaví Nanebevzetí Panny Marie. Vazba tohoto data ke skutečným událostem na pobřeží předkřesťanského Tenerife nejspíš bude poněkud volná.

Údaje o tom, kam se poděla původní černá madona, se rozcházejí. Nejčastěji se uvádí, že ji smetla povodeň nebo mohutná přílivová vlna (tak to tvrdí i informační tabule na místě samém), podle jiných zdrojů se stala obětí požáru a nechybí ani tvrzení, že jednoduše šlo o další zázrak.

Kromě masově uctívané panenky v katedrále se dnes v Candelarii nachází ještě jedna soška. Stojí v jeskyni San Blas a je rovněž novodobého původu. Autor ale údajně vycházel z toho mála, co se vědělo o podobě originálu. Soše v katedrále se vůbec nepodobá: jednoduše oblečená žena příjemných pevných rysů tváře a sportovní postavy připomíná spíš antické nebo předantické středomořské umění než evropský středověk.

Někteří historikové tvrdí, že originální socha opravdu zpodobňovala Pannu Marii – a pokud ji nepřinesl zázrak, mohlo ji vyplavit moře z nákladu nebo výzdoby ztroskotané evropské lodi. Jenže její tradované objevení spadá do časů, kdy se sem evropská plachetnice podle oficiální historie mořeplavby mohla dostat opravdu jen zázrakem. Tehdy také ještě nebylo zvykem zdobit přídě plavidel velkými galionovými figurami, tím méně pak vyplouvat na dobyvatelské cesty k hranicím známého světa s nákladem dřevěných soch svatých v podpalubí.

Poněkud pravděpodobněji vypadá možnost, že socha na ostrovy přišla v antické době. Kanárské ostrovy znali už antičtí Řekové, Féničané, Kartáginci a Římané a dochovaly se doklady o tom, že jejich lodě sem občas připlouvaly. Že nešlo o náhodné události, o tom svědčí například nálezy amfor, uměleckých děl a dalších předmětů. O Kanárských ostrovech psal římský učenec Plinius Starší (žil v letech 23 až 79 n. l.). Zajímavé je, že podle starověkých zpráv byly ostrovy neobydlené, ale tehdejší mořeplavci tu nacházely trosky „velkých budov“.

Antika znala cenu umění, a stejně jako dnes i tehdy se s uměním běžně obchodovalo, často na velké vzdálenosti. Mohl některý starověký kapitán za guančské produkty zaplatit sochou matky s dítětem? Pak by to ovšem jen sotva mohla být Panna Maria. V dalších kapitolách ale uvidíme, že motiv ženy s nemluvnětem v náručí nebyl cizí ani náboženstvím, která křesťanství předcházela.

Socha, která možná

věděla příliš mnoho

Něco také může napovědět bližší seznámení s Guanči. Rozhodně to nebyli primitivní domorodci z dalekých exotických krajin na způsob indiánů nebo křováků – podle španělských svědectví šlo o vysoké modrooké lidi se světlými vlasy. Neznali sice kovy, uměli ale provádět úspěšné trepanace lebek (léčebné otevírání mozkovny za živa) a svá božstva uctívali na důmyslných kamenných stavbách – zvláštní náhodou právě v Güimaru u Candelarie, kde se měla zjevit i podivná socha černé madony.

„Měli ve zvyku vytvářet z velkého množství balvanů stavby podobné pyramidám, tak vysoké, jak jen jim použitý kámen dovoloval. V určitých dnech se kolem nich shromažďovali, aby zpívali a tančili,“ napsal roku 1632 španělský kronikář Juan de Abren Galindo.

Přesto moderní archeologové na kanárské pyramidy dlouho nevěřili – jedním z poněkud ignorantských „argumentů“ podporujících tuto skepsi bylo tvrzení, že kronikáři z dob osidlování ostrovů by jejich přítomnost jistě zaznamenali. O záhadných kamenných strukturách v Güimaru se sice mezi místními obyvateli vědělo, odborníci z University of La Laguna na Tenerife však usoudili, že byly vytvořeny až v 19. století kvůli zemědělství. Teprve populární Thor Heyerdahl, etnograf, cestovatel a neúnavný zastánce hypotézy o dávném námořním spojení mezi starými kulturami Evropy, Ameriky a Asie, v roce 1991 místo navštívil a našel tu další důkaz pro své domněnky.

Začít s vykopávkami ale nebylo snadné. Pozemky zarostlé křovím a kaktusy ležely uprostřed města a přímo skrz ně měla vést kanalizace. Heyerdahlův norský mecenáš Fred Olsen žijící na Tenerife je koupil, místní úřady však komplex vyvlastnily a vynutily si účast španělských archeologů. Heyerdahl, Maria Cruz Jimenez Gómezová a Juan Francisco Navarro Mederos začali odkrývat záhadné stavby roku 1992.

Dnes již jsou vykopávky prakticky dokončené a komplex byl upraven jako etnografický park – kromě vlastních pyramid si návštěvníci mohou prohlédnout i muzeum s archeologickými nálezy dokládajícími kulturu Guančů, exponáty a snímky z výzkumů Thora Heyerdahla na jiných kontinentech, modely jeho papyrových vorů, o nichž věřil, že kdysi provozovaly mezikontinentální mořeplavbu, a nechybí ani botanická zahrada s ukázkami kanárské flóry. Největším magnetem však jsou samozřejmě vlastní pyramidy.

Archeologové tu objevili 9 staveb stupňovité konstrukce, z nichž se však v ucelenější podobě zachovalo jen 6. Do gigantických rozměrů egyptských nebo amerických pyramid mají dost daleko – nejvyšší má přibližně 12 metrů. Opravdu není moc těžké si většinu z nich splést s kamennými terasami, jakých je na Tenerife všude plno. Archeologové vedení Heyerdahlem však celkem přesvědčivě doložili starobylý původ a rituální význam: stavby v komplexu jsou vystavěny odlišnou technikou než běžné zídky, na rozdíl od nich jsou na západní straně opatřeny schodišti a především se vyznačují zřetelnou astronomickou orientací – stěny severní skupiny pyramid jsou rovnoběžné se spojnicemi východů a západů slunce při letním a zimním slunovratu.

Mnohem obtížnější je zjistit stáří komplexu. Vodítkem by mohla být malá lávová jeskyňka pod pyramidou číslo 1, v níž archeologové našli předměty pocházející od Guančů. Radiokarbonová analýza však ukázala, že pocházejí až z období mezi 6. a 11. stoletím našeho letopočtu. Většina odborníků se proto domnívá, že s pyramidovým komplexem nesouvisejí, protože ten je pravděpodobně mnohem starší. Pro úplnost je ovšem třeba dodat, že někteří vlivní místní archeologové „pyramidový výmysl jakéhosi Nora“ dodnes okázale ignorují – i navzdory tomu, že vydatně přispívá k prosperitě tamního turistického průmyslu.

Jiný organický materiál vhodný pro datování se na lokalitě nenašel, jediným vodítkem pro odhalení původu kanárských pyramid tedy zatím stále ještě zůstává jejich architektura. Nápadná je především podoba s některými stupňovitými pyramidami v Mexiku, s nejstarší egyptskou pyramidou v Sakkáře a se zikkuraty v povodí Eufratu a Tigridu. Nelze proto vyloučit, že všechny tyto stavby mají cosi společného – přinejmenším jakýsi vzor pocházející od kultury, která před mnoha tisíci lety dokázala ovlivnit vývoj jak na Nilu, tak i v Mezopotámii a v daleké Americe.

Dobře, pyramidy nám už asi víc neřeknou; třeba budou sdílnější sami Guančové. Kdo byli lidé, kteří sochu dnes považovanou za Pannu Marii Candelárskou uctívali?

Od Panny Marie k tlusté Černé Matce

V malé setmělé místnosti archeologického a přírodopisného muzea v Santa Cruz na Tenerife vládne tma, jen prosklené vitríny svítí tlumeným nafialovělým světlem. Pohled do nich je zážitek, na který se jen tak nezapomíná: spatříte mumifikované hlavy, končetiny nebo celá těla původních obyvatel ostrova. Tělesné ostatky staré celá staletí a možná dokonce tisíciletí jsou v různém stupni zachovalosti, od pouhých kostí až po měkké tkáně, kůži, rysy obličeje a vlasy. Na vlastní oči tak mimochodem můžete i vidět, jak to vlastně bylo s onou často uváděnou plavovlasostí Guančů; „rytíři doby kamenné“ měli vlasy spíš zrzavé až světle hnědé, než doopravdy plavé. Skutečností ovšem také je, že byli vysocí a stavbou těla zcela odlišní od obyvatel blízké Afriky.

O Kanárských ostrovech se v Evropě vědělo už od antických časů, ale trvale se tu uchytili až Španělé koncem středověku. Prakticky celé 15. století probíhalo dobývání a na dalších sto let se protáhl proces katolizace, který původní obyvatelé nějakým nedopatřením nepřežili. Dnes tak o Guančích víme jen to, co o nich napsali španělští kronikáři.

Podle nich byl život Guančů životem lidí doby kamenné. Většinou obývali jeskyně nebo primitivní chýše, znali jen kamenné nástroje (na ostrovech se kovy ani nevyskytují), neměli rodovou šlechtu, ale volené náčelníky. Používali zvláštní hvízdavý jazyk, který nemá obdoby nikde jinde na světě. Jejich kněžky, často zpodobňované na keramice, se vyznačovaly proporcemi, které nijak nezůstávaly pozadu za Věstonickou venuší. Některé z nich fungovaly také jako věštkyně. Guančové (od domorodých slov Guan Chinet neboli Zdejší lidé) také, jak jsme již zmínili, prováděli úspěšné trepanace (otevření lebky) na živých lidech, podobně jako lidé doby kamenné v Evropě. Přesto prý neznali lodě a mořeplavbu; dokonce se neplavili ani mezi jednotlivými ostrovy, přestože jsou na dohled.

Jenže na dávné styky Guančů s jinými pevninami kromě umění mumifikace a trepanace ukazují i další památky. Jsou to například některé jejich stavby – nejen zpochybňované Heyerdahlovy pyramidy, ale také kruhové kamenné svatyně vykazující podobnost s megalitickými chrámy na Maltě a jinde ve Středomoří. Oněmi chrámy, v nichž se nacházely sochy žen vyznačujících se poněkud nadměrnými proporcemi – stejnými, jaké požadovali u svých kněžek a věštkyň Guančové. Na ostrově Fuerteventura zase byla nalezena kopulovitá podzemní stavba podobná známé Atreově pokladnici u Mykén v Řecku. Španělští kronikáři rovněž popsali zvláštní druh zápasu, který Guančové pěstovali jako sport – shodou okolností je nápadně podobný hře znázorněné na staroegyptském reliéfu nalezeném v Beni Hasanu.

Patrně nejpodivnější je ale „písmo“, které některé záhadologické publikace označují dokonce jako hieroglyfy. Ve skutečnosti jde o jakési značky a jejich kombinace vytesané do skal na mnoha místech ostrovů nebo namalované na domorodé keramice, proto však ještě nejsou o nic méně záhadné. Prakticky stejné značky archeologové znají i ze Španělska, severní Afriky, Francie, Velké Británie a dokonce i Skandinávie. Ty pocházejí z doby kamenné a někteří badatelé jsou ochotni připustit, že pokud nejde o písmo v našem smyslu, pak to mohou být znaky s určitým abstraktním a všeobecně platným významem, něco jako dnešní piktogramy nebo dopravní značky. Jejich přítomnost na Kanárských ostrovech by pak mohla podporovat domněnku, že v kultuře Guančů se na tomto odlehlém místě opravdu zachoval dobře zakonzervovaný evropský paleolit až téměř do současnosti. A že tehdy existovala jakási univerzální evropská kultura, jejíž součástí bylo i vzájemné spojení vzdálených míst – včetně zámořských plaveb.

S pravěkou Evropou měli Guančové nejspíš společné i mnohé náboženské představy. Podobně jako tvůrci sošek evropských Venuší nebo megalitických chrámů na Maltě pěstovali kult mateřské bohyně plodnosti oplývající mimořádně kyprými tvary; hlavní povinností guančské kněžky bylo usilovné přejídání. Někteří badatelé se domnívají, že šlo o kult totožný s kultem Černé Matky, který prý byl v době kamenné rozšířen po celém Starém světě. Podle nich poněkud záhadné uctívání černých madon v křesťanské Evropě navazuje právě na tento kult. Z něj také vycházely některé podobné předkřesťanské kulty Středomoří a Blízkého východu. Černá Panna Maria Candelárská pak může být jen dalším důkazem prolínání starých božstev s křesťanstvím.

Podobným směrem vede i jiná stopa. Z některých zpráv španělských kronikářů vyplývá, že Guančové stavěli chrámy kruhového půdorysu a v nich uctívali jakési sochy. To opět upomíná na megalitickou kulturu Malty. Žádná z těchto soch se nedochovala – nebyla ale původní černá madona candelárská jednou z nich?

Zajímavé je také jméno Chaxiraxi, jež Guančové dali záhadné sošce, z níž se později stala Panna Maria Candelárská. Už jsme se zmínili, že v jejich jazyce to znamenalo vládkyni nebes i země, a některé prameny tvrdí, že ji spojovali s hvězdou Canopus v souhvězdí Lodního kýlu (Carinae). Zdánlivě to dává smysl, protože jde o jednu z nejjasnějších hvězd na obloze vůbec; jasnější je jen Sirius, který v mnoha starých kulturách uctíván byl – ještě uvidíme, že obzvlášť v Egyptě se tak dělo v zajímavých souvislostech. Jenže když se podíváte do astronomických tabulek, zjistíte, že tady něco nehraje. Canopus září na jižní obloze a na Kanárských ostrovech nevychází nad obzor. Aby ho obyvatelé Tenerife mohli spatřit, museli by plout pěkný kus na jih, což ovšem nemohli, protože – jak už víme – neměli lodě. Takže buď spojení Chaxiraxi-Canopus patří k těm omylům, které autoři opisují jeden od druhého, nebo jde o indicii naznačující, že v dávnější minulosti mořeplavba nebyla Guančům tak cizí jako v časech příchodu Španělů. Jinými slovy, že byli součástí vyspělejší kultury, která se nejspíš tak trochu vymyká dnešním představám o primitivních lidech doby kamenné.

I proto vědce odedávna zajímal původ lidí s bělošskými rysy, kteří svou pozoruhodnou civilizaci po tisíce let rozvíjeli jen pár desítek kilometrů od břehů černé Afriky. Staří učenci nepřehlédli, že Kanárské ostrovy leží přibližně tam, kde Platon umístil svou Atlantidu, a viděli v Guančích její poslední obyvatele, kteří přežili záhubu bájné pevniny. Romantičtí záhadologové se drží této atraktivní domněnky zuby nehty dodnes, přestože geologové zjistili, že ostrovy za dobu existence lidstva nikdy nebyly součástí větší pevniny. Jiní autoři zase soudili, že Guančové sem byli dovezeni ve starověku jako otroci, nebo že jde o potomky posádky ztroskotané fénické lodi.

Mezi vědci později převládl názor, že Guančové přišli ze Španělska – mělo jít o příbuzné Basků, kteří vykazují velkou podobnost s člověkem cromagnonským doby kamenné. Thor Heyerdahl se zase snažil dokázat, že šlo o potomky Vikingů (a tím i příbuzné jeho předků). Dnes se má za to, že původní obyvatelé Kanárských ostrovů jsou spřízněni se severoafrickými Berbery. Ti mají rovněž geneticky dán sklon k ryšavým vlasům, světlejší pleti a převládající krevní skupině 0 – a především to sem mají, co by kamenem dohodil.

To je také důvod, proč si někteří badatelé myslí, že Chaxiraxi je jakousi místní odrůdou bohyně Tanit, kterou afričtí Berbeři převzali od Féničanů – ostatně z fénických základen na západoafrickém pobřeží (jako byl třeba Lixus) to sem ani samotní Féničané, kteří byli zdatnými mořeplavci, neměli moc daleko. Fénická Tanit ovšem má s Pannou Marií velmi málo společného. Mimo jiné vyžadovala i lidské oběti, hlavně z řad dětí, takže se dá říci, že vlastně byla jakýmsi jejím protipólem. Podivné ovšem je, že na rytinách a plastikách nad její hlavou visí měsíční srpek otočený dolů. Barokní Panna Maria Candelárská v bazilice naopak na srpku ležícím na zádech stojí. Může to znamenat vítězství milosrdné Matky nad nelítostnou konkurencí požírající dětské oběti?

Víc bychom se možná dověděli, kdyby se podařilo zjistit, co o symbolice La Virgen Y Candelaria, tedy křesťanské podoby Chaxiraxi, říká církevní hagiografie, tedy životopisy světců a výklad jejich nadpřirozené moci.

Zajímá nás především svíce v ruce Panny Marie, která v jiných ztvárněních její osoby není obvyklá. Oficiální výklad je ale stručný a tak nějak vyhýbavý: svíce je podle něj symbolem svatého světla, světla víry, které vede lid k Bohu. „Kristus je světlo Boží, které Panna Maria přivedla na tento svět.“ No dobře – ale proč Bohorodička svítí jen na Tenerife?

A co je ještě horší: o srpkovitém útvaru, na němž stojí barokní socha v bazilice, není k nalezení vůbec nic. Tahle stopa se nám tedy zdánlivě ztratila ve tmě, v následující kapitole (konkrétně na jejím konci) ale uvidíme, že podle všeho jde o Měsíc, přesněji řečeno o měsíční srpek. A že i ten neobyčejným způsobem propojuje křesťanskou Pannu Marii s pravěkými bohyněmi a jejich uctíváním.

Buď jak buď, každá indicie mířící od původní sochy ke starým kultům může být klíčem k tajemství zmizení záhadné plastiky. Pokud by kterákoliv z těchto hypotéz byla pravdivá (a některá z nich pravdivá nejspíš byla), tak by originál dříve nebo později vzbudil pozornost všetečných vědců a ohrozil renomé oblíbené křesťanské patronky ostrovů. Naproti tomu nový „zázrak“ její pozici naopak upevnil a navíc originál s nejistým a nebezpečným původem nahradil soškou, která neohrožovala oblíbený kult.

Možná. Guančové, kteří znali tajemství příchodu černé Panny Marie, už nežijí – stejně jako ti, kteří věděli víc o jejím odchodu.

Ať už je původ dávné sochy jakýkoliv, v každoročních srpnových procesích ožívá duch nádherných dávných mýtů – křesťanských i těch, které jim předcházely. V téže době proto prý vstávají z hrobů dávno mrtví guančští náčelníci a připojují se k průvodu, aby uctili tutéž ženu, kterou znají pod jménem Chaxiraxi. Jen oni vědí, jaká je její skutečná totožnost. Všichni dohromady tu ale jsou proto, aby oslavili mateřství, ženství a milosrdenství.

Chronologie

asi 30 000 př. n. l.

nejstarší skalní kresby v Evropě

asi 9 500 př. n. l.

podle Platona se potopila Atlantida

asi 5 až 4 000 př. n. l.

nejstarší kamenné stavby (chrámy na ostrově Malta)

asi 4 000 př. n. l.

nejstarší megalitické stavby v Evropě

asi 2 700 př. n. l.

nejstarší egyptská kamenná stavba (stupňovitá pyramida v Sakkáře)

asi 200 př. n. l.

pravděpodobný příchod prvních Guančů na Kanárské ostrovy

15. srpna 1392

údajné datum zjevení Chaxiraxi dvěma domorodým pastevcům

1402

první španělský pokus dobýt Kanárské ostrovy

1492

zastávka Kryštofa Kolumba na Kanárských ostrovech během první cesty do Ameriky

1495

Španělé definitivně dobývají Tenerife

1497

jeskyně se sochou černé madony byla prohlášena za křesťanský chrám San Blas (sv. Blažeje)

1526

socha přemístěna do nového kostela (na místě dnešní katedrály)

1789

kostel vyhořel a socha se vrátila zpět do jeskynního chrámu

1803

socha je přemístěna do katedrály na náměstí

1826

původní socha zmizela

Table of Contents

1. Podivný příběh madony z Atlantidy

Zázrak na břehu moře

Socha, která možná věděla příliš mnoho

Od Panny Marie k tlusté Černé Matce

Chronologie

2. Královny krásy doby kamenné

3. Tlustá kněžka z časů velkých kamenů

4. Mystika hadí ženy

5. Kříž života

6. Bohyně a vědmy

7. Vládkyně temnot

8. Sluncem oděná

9. Místa svatá i prokletá

10. Zázraky, zjevení a proroctví

Malý slovník