Přeložila:

Zuzana Ľalíková

Catherine Doyle: Vendeta

Vydání první

Copyright © Catherine Doyle, 2015

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2113. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Vendetta, vydaného nakladatelstvím

Chicken House, Velká Británie v roce 2015

Český překlad © 2017 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover and interior design by Helen Crawford-White

Cover photographs: black ribbon © SeDmi/Shutterstock;

broken glass © Patricia

Chumillas/Shutterstock; padlock © Svetlana Kuznetsova/Shutterstock;

girl © Aleshyn_Andrei/Shutterstock; boy © S-F/Shutterstock

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0655-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0656-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Catherine Doyle

VENDETA

Cyklus Krev za krev

(1)

Vzkaz nakladatelství Chicken House

Vendeta je jeden z nejlepších filmů, jaké jsem kdy viděl. Opravdu. Od samého začátku vás Catherine Doyle provádí jednotlivými scénami jako zkušená režisérka a svým čtenářům představuje úžasné obrazy tvořené slovy a fantastické dialogy.

Začal jsem se o dívky bát – a chlapci mě děsili. A potom – ne, zapomeňte na to, však sami uvidíte. Samozřejmě je toto kniha a film se nám všem bude odehrávat v myslích, a i to je skvělé. Catherine Doyle je mladá a velice talentovaná a Vendeta je výborný romantický thriller, pro který byste zabíjeli. Opravdu jsem to napsal?

Barry Cunningham

nakladatel

Chicken House

Věnováno tátovi

Část I.

„Ze všech forem opatrnosti jest opatrnost v lásce

snad nejosudovější pravému štěstí.“

Bertrand Russell, Boj o štěstí[1]

1 RUSSELL, Bertrand. Boj o štěstí. Přeložil Ladislav Vymětal. Praha: Orbis, 1931

1. kapitola

SKLENICE MEDU

Nejdřív jsem si jí vůbec nevšimla. Stála na pultu mezi pokladnou a hromádkou bločků na objednávky. Nedivila bych se, kdyby tam tak vyčkávala už několik hodin – nebo i déle v ten letní den, kdy jsem se v Gracewellově bistru k smrti nudila.

Zůstaly jsme tu už jenom dvě, takže bylo na nás, abychom na noc zamkly. Bubnovala jsem špičkami prstů o pult vedle pokladny, zatímco moje kamarádka a kolegyně servírka Millie tančila po bistru a zpívala do smetáku, jako by to byl mikrofon. Všichni už odešli a můj strýc Jack – neschopný manažer bistra – se tu dneska kvůli kocovině ani neukázal.

Stoly v restauraci stály v řadách za sebou, u každého byly přistrčené vínově zbarvené židle s rovnými opěradly a několik z nich zdobily umělé kytky. Dveře byly zamčené, světla potemnělá a stoly u oken otřené.

Snažila jsem se neposlouchat, jak Millie przní Adele, když jsem si jí všimla: té sklenice medu. Zvedla jsem ji a zadívala se na ni.

„Lepším se,“ zaječela Millie přes bistro. Jediné, co se jí na tom zpěvu povedlo, byl falešný britský přízvuk, a to jenom proto, že sama byla Britka. „Teď už zvládnu i ten vyšší tón!“

„Fakt ti to jde, Mil,“ zalhala jsem, aniž bych vzhlédla.

Sklenice byla malá a kulatá, a když jsem ji naklonila, med se zlatavými krystalky se líně přelil ze strany na stranu. Víčko překrýval ozdobný čtverec látky, kterou kolem hrdla přidržovala tenká sametová stužka uvázaná na mašličku. Byla černá.

Domácí med? To je divné. V Cedar Hill jsem neznala nikoho, kdo by si vyráběl vlastní med, a to jsem tu znala skoro všechny. Tak to tady chodilo – v téhle vesnici kousek za Chicagem zná každý každého, nikdo neodpouští a nikdo nezapomíná. To jsem poznala sama na vlastní kůži. Po tom, co se stalo tátovi, si mě všichni zaškatulkovali jako někoho, koho by se měli raději stranit, a takovéhle škatulky se už nezbavíte – jako byste její velkou červenou značku měli vypálenou na čele.

Millie z plných plic zaječela poslední tón, obešla pult a uklidila koště. „Můžeme jít?“

„Kde se to tu vzalo?“ Postavila jsem si sklenici medu na dlaň a ukázala jsem ji Millie.

Pokrčila rameny. „Netuším. Bylo to tady, už když mi začínala směna.“

Zadívala jsem se na ni skrz sklenici se zlatavou hutnou tekutinou, takže jsem teď její obličej viděla zkresleně. „Není to divný?“

Millie nasadila výraz, který mi jasně prozrazoval, že je jí to téma ukradené. „Med? Ani ne.“

„Je domácí,“ dodala jsem.

„Jo, to mi došlo.“ Svraštila obočí a natáhla se po sklenici. „Ta stuha je docela zvláštní. Možná to tu nějaký zákazník nechal místo dýška?“

„Kdo by dával med jako spropitné?“

Millie zalapala po dechu a celá se rozzářila. „Snad jsi…“ Dramaticky se nadechla. „… jen tak náhodou…“ Vydechla. „… neobsluhovala…“

Zvědavě jsem se k ní naklonila.

„… malého žlutého medvěda…“

Nemohla jsem uvěřit, že jsem jí na to skočila.

„… jménem Pú?“

Její smích mě dostal, to vlastně pokaždé. Právě ten zvuk – jako přidušená kachna – mě k ní přitáhl, když se před pěti lety přistěhovala do Cedar Hill. Ve škole jsme se vždycky smály stejným věcem. Dělaly jsme divné obličeje, hihňaly jsme se, když někdo zakopl a spadl, vedly jsme sáhodlouhé nesmyslné debaty o všemožných bláznivých hypotetických situacích. A právě to nás svedlo dohromady. Tehdy jsem netušila, že to bude jediné přátelství, které přežije to, co se před osmnácti měsíci stalo mojí rodině, ale na tom už nezáleželo, protože Millie byla ta nejlepší kamarádka, jakou bych si mohla přát, a jediná, kterou jsem doopravdy potřebovala.

Smály jsme se celou dobu, co jsme zavíraly bistro, a vyšly do vlahé noci. Bistro na rohu Fosterovy a Oak Street bylo zřízeno v nenápadné nízké cihlové budově. Bylo dokonale symetrické, jeho pravidelnost zdůrazňovala čtvercová okna, jež dominovala exteriéru, a malé parkoviště, které se táhlo podél stran. Převis střechy a cedule s nápisem „Bistro U Gracewella“ byly matně osvětlené pouličními lampami, které obklopovaly parkoviště. Přes ulici se k noční obloze zvedala budova knihovny, napůl ukrytá za pečlivě zastřiženými stromy, jejichž řada pokračovala kolem pošty a dál ulicí.

Sklenici medu jsem ještě pořád svírala v ruce, když jsem i s Millie přecházela prázdné parkoviště. Ne že by na tom komukoli záleželo, připomněla jsem si – strejda Jack byl doma s bolavou hlavou a med si nikdo oficiálně nepřivlastnil. Udělala jsem jenom to, co by udělal každý utahaný a špatně placený zaměstnanec – vzala jsem si to, za co nikdo nechtěl žádné peníze a co jsem sice v tuhle chvíli nepotřebovala, z bistra jsem však přesto odcházela s vítězoslavným pocitem.

„Tak jsem ti přemýšlela.“ Millie zpomalila, aby nešla moc napřed.

„S tím opatrně,“ poškádlila jsem ji.

„Ten med bych si měla vzít já.“

„Našla jsem ho, takže je můj,“ namítla jsem s úsměvem.

„Sofie, Sofie, Sofie.“ Objala mě kolem ramen a přitáhla si mě k sobě. Byly jsme skoro stejně vysoké, jenže zatímco Millie měla křivky na těch správných místech, já jsem byla vychrtlá holka s kulatými tvářemi po tátovi. Ale zdědila jsem po něm i dolíčky, takže aspoň něco pozitivního. Millie ke mně přitiskla obličej, jako by mi to chtěla připomenout. Cítila jsem, jak se usmívá. „Jsi ta nejlepší kámoška na světě. Víš, jak nudný by byl bez tebe můj život? Hvězdy by tolik nezářily, měsíc by byl jen stínem sebe samého. Květiny by povadly a –“

„Na to zapomeň!“ Vyvlékla jsem se jí. „Za pár komplimentů ti ten med fakt nedám. Vůči tvému kouzlu jsem imunní.“

Millie přimhouřila oči a zakvílela tak, až to rvalo duši. „Vždyť dostaneš celý to bistro. Copak si nemůžu nechat aspoň med?“

Přestože měla pravdu, zdědit v osmnácti bistro nebyl zrovna můj životní sen. Nařídil to táta, než odešel, a nepochybovala jsem o tom, že se o splnění tohoto nařízení strejda Jack určitě postará, zvlášť když ten starý mrzout nedokázal brát ne jako odpověď. Na tom ovšem nezáleželo. Obě jsme s Millie věděly, že bistro není nic, z čeho by měl být člověk extra nadšený. Bylo mi jasné, že se co nevidět stane zdrojem urputné a nekonečné bolesti mojí hlavy. Jenže ta sklenice s medem a černou stužkou? To bylo hezké a milé překvapení, které trochu ozvláštnilo monotónní den.

Millie zpomalila a zmizela mi za zády. „Sofie, promlouvá tvoje svědomí,“ zašeptala mi přes rameno. „Vím, že jsme spolu už nějakou dobu nemluvili, ale je načase, abys udělala správnou věc. Millie je moc milá a hezká. Nechceš jí dát tu sklenici medu? Pomysli, jakou by jí to udělalo radost.“

„Netušila jsem, že moje svědomí má britský přízvuk.“

„Jo, no, moc se tím nezabývej. Prostě mi dej ten med.“

Zastavila jsem se na kraji parkoviště, kde se naše cesty měly rozdělit. Než naše rodina přišla o půlku příjmu, chodívaly jsme s Millie stejným směrem, na Shrewsbury Avenue, kde stály domy s obrovskými bazény a křišťálovými lustry visícími ze stropů v elegantních vstupních halách, o něž se staraly hospodyně a zahradníci. Teď byly mé cesty domů mnohem delší než dřív.

„Millie ani med nechutná,“ sykla jsem. „A nemá úctu ke včelám. Minulý týden jsem ji viděla, jak třikrát dupla na včelu, jenom aby se ujistila, že je mrtvá.“

„Já za to nemůžu, že je tahle země zaplavená odporným hmyzem.“

„A co čekáš? Vždyť je půlka července!“

„Je to ostuda.“

„A měla jsi květinový parfém.“

„Nechovala se hezky.“

„Tak jsi ji zavraždila.“

Millie natáhla ruku. „Prostě mi dej ten zatracený med, Gracewellová. Potřebuju ho, abych se vyplatila z domácího vězení.“

Povytáhla jsem obočí. Měly jsme za sebou osmihodinovou směnu, během které se o tom ani jednou nezmínila. „Domácí vězení?“

„Je to nespravedlivý. Šlo o nedorozumění.“

„Poslouchám.“

„Alex mi řekl brejloune.“ Millie se teatrálně odmlčela. „Věřila bys tomu?“

No, brýle nosila. Na to jsem však raději nepoukázala. Místo toho jsem udělala to, co by udělala každá nejlepší kamarádka. Nasadila jsem výraz naprostého zděšení a souhlasila s tím, jaký hrozný tyran ten její dětinský, ale vážně sexy bratr je.

„Je to fakt pitomec,“ navrhla jsem.

„Je doslova ten nejhorší člověk na světě. No prostě jedno pak vedlo k druhému a jeho iPhone vyletěl z okna… Teda, vypadl mi z ruky… kterou jsem v tu chvíli měla náhodou vystrčenou z okna jeho pokoje… Hrozně mě vyděsil.“

„No jo, sourozenci…“

„Máš štěstí, že doma žádnýho takovýho dementa nemáš,“ prohlásila. „Který devatenáctiletý kluk zavřeští na svoji mladší sestru? Kde je v tom nějaká čest? Úplně zneuctil jméno Parkerových. A jak jsem měla tušit, že se ten jeho telefon rozbije?“

„To je fakt divný.“ S medem pořád v ruce jsem se opřela o pouliční lampu a dívala se, jak se můj obraz kroutí v osvětlené louži. „Měla jsem za to, že ten nejnovější typ iPhonů má zabudovaný padák.“

Millie zamávala rukou ve vzduchu, jako by rozháněla problém, který se před ní najednou objevil. „Kdybych dala mámě sklenici medu s tím, ať z něj něco upeče, pochopila by, že jsem hodná a starostlivá dcera – což samozřejmě jsem – a zrušila by to domácí vězení, které jsem kvůli svému dementnímu bráchovi nespravedlivě dostala.“

Narovnala jsem se. „To nepůjde. Ten med si nechám.“

„Jak chceš,“ prohlásila a pohodila pramenem svých jako hřebíky rovných hnědých vlasů. „Stejně je nejspíš otrávený.“

Vyplázla na mě jazyk a zmizela ve tmě. Zůstala jsem tam sama jen se svojí těžce vybojovanou odměnou. Když jsem strčila sklenici do tašky, tmavá stuha se ve vánku zatřepotala.

Přešla jsem ulici a zastavila se. Zamyslela jsem se, kterým směrem to teď vzít. Po šesti směnách za sebou mě už bolely nohy, a protože jsme se s Millie zdržely déle než obvykle, bylo už hodně pozdě. Často jsem se domů vracela delší cestou – byla dobře osvětlená a rušná –, jenže ta kratší by mi teď ušetřila dost času. Znamenalo by to, že neprojdu centrem městečka, ale vezmu to přes kopec, kolem strašidelného domu na konci Lockwood Avenue.

2. kapitola

CHLAPEC SE ZVLÁŠTNÍMA OČIMA

Měsíc byl v úplňku, večer mi však přesto připadal temnější než obvykle. Po patnácti minutách, kdy mi společnost dělaly jen moje kroky, se přede mnou vynořil starý dům Priestlyových, jenž se tyčil nad okolními domy jako strážná věž.

Byl nádherný, vždy mi připomínal starý domek pro panenky. Jeho nabílené, dřevem obložené zdi se lámaly ve zvláštních úhlech, zatímco rohy čněly do prostoru jako ostří nože, prořezávaly se přerostlými masami břečťanu. Kolem budovy se táhla břečťanem porostlá zeď. Byl to jediný dům v Cedar Hill, jemuž se dostávalo takového soukromí. Nezvané hosty však spíš než tato překážka odrazovala gotická atmosféra, jež dům obklopovala.

Lidé, kteří ho znali, o něm mluvili se stejnou mírou úzkosti i údivu, a často, jen aby zabili volný čas, si o něm vymýšleli vlastní historky.

Když mi bylo sedm, máma mi vyprávěla o nádherné princezně, která trávila dny ve věžích starého stavení, protože se tam ukrývala před dohodnutým sňatkem s nevrlým nudným princem. Když mi bylo deset, děti v sousedství si vymyslely, že to je začarované obydlí staré čarodějnice. Ta v jeho rozlehlých místnostech žila mezi kočkami a ropuchami, kotlíky a košťaty a za hlubokých nocí létávala po obloze a pátrala po zatoulaných dětech, které měly už dávno spát. Když jsem poznala Millie, povídala mi o upírech, jak stojí za rozbitými okny a sledují okolí lesklýma rudýma očima.

Ve čtrnácti, když jsem psala do dějepisu seminárku o Cedar Hill, dozvěděla jsem se mrazivou historii toho domu. Nežily v něm čarodějnice ani princezny a upíři – jen mladá žena jménem Violet Priestlyová, zdravotní sestra na frontě druhé světové války, po níž se z ní stal úplně jiný člověk. Traumatické vzpomínky ji pronásledovaly jako duchové, až jednoho dne nedokázala své halucinace dál zvládat. Nedlouho poté, co otrávila svého manžela i jejich malého syna, se v hale starého sídla oběsila.

Potom už ten dům nechtěl nikdo koupit.

Nic nedokázalo temnotu, která zahalovala pozemek Priestlyových, rozehnat. I v těch nejrozpálenějších letních dnech, kdy se na ulicích zjevovaly fata morgany, z domu sálal nepopiratelný chlad. A tak tomu bylo po desítky let; jako připomínka jiných časů, prázdný a nedobytný.

Až do dnešního dne.

Zatímco jsem se blížila k domu, třela jsem si náhle ledové paže, abych do nich dostala trochu tepla, a v duchu jsem si vyčítala, že jsem se sem vůbec rozhodla jít. A najednou mi došlo, že se dům od doby, kdy jsem ho viděla naposled, docela změnil. Někdo to konečně udělal – opravdu to udělal. Opuštěné sídlo Priestlyových přivedl do jednadvacátého století. Opět ožilo.

Zastavila jsem se.

Zrezivělá kovová brána byla otevřená dokořán, její křídla byla zatlačena do živého plotu, který už nepožíral celou zeď okolo zahrady. Přerostlé vrby byly zastřižené a odhalily tak okna v prvním poschodí, o nichž jsem ani netušila, že tam jsou. Ze zdí zmizel břečťan, který dosud zakrýval dřevěné obložení, a z obou stran čerstvě natřených červených dveří visely malé lucerničky.

Světlo luceren ozařovalo dvě černá SUV, jež parkovala bok po boku na čerstvě vysypané štěrkové cestě.

U boku mi zabzučel telefon – Millie mi poslala textovku, aby mi dala vědět, že se dostala v pořádku domů, čímž mi nechtěně připomněla, že já ještě ne.

Neochotně jsem se zas vydala na cestu, ale něco v tom domě mě zastavilo. Priestlyho dům, mrazivé srdce Cedar Hill, opět bilo, a i když už bylo pozdě, potřebovala jsem vědět, co za tím stojí.

V tu chvíli jsem něco vycítila. Stočila jsem pohled přes stromy k oknu v patře, za nímž jsem zahlédla postavu. Byl to kluk. Nebyla jsem si jistá, kolik mu může být, ale i z té dálky mi neušlo, jak mu září oči. Na jeho jemnou tvář byly dost velké, pozorovaly mě jakoby z jiného světla, nepřirozeně obrovské. Naklonil se a přitiskl dlaně na sklo, jako by se snažil tu tabuli vytlačit z rámu. Mával mi? Nebo mi naznačoval, abych odešla?

Zvedla jsem k němu ruku, ale nejistě jsem se zarazila. A pak, stejně rychle jako jsem si ho všimla, byl ten kluk najednou pryč, zmizel v temnotě uvnitř nyní oživlého domu, který opět znehybněl.

Zamračila jsem se a spustila oči z prázdného okna na příjezdovou cestu, kde se temnota přede mnou probudila k životu. Ozvalo se šustění. Zamžourala jsem, až jsem za jedním z těch aut zahlédla další postavu. Ten člověk se předkláněl, něco uvnitř hledal.

Snažila jsem se odolat touze zjistit, co se tam děje, ale ruce se mi třásly zvědavostí, která mě celou pohlcovala a ponoukala mě, abych šla dál. Vykročila jsem z chodníku do otevřené brány a to šustění utichlo. Bouchly dveře auta a z temnoty se až ke mně doneslo křupání štěrku. Postava za vozidlem zvedla hlavu a napřímila se. Ozvaly se kroky doprovázené křupáním štěrku, pak se ten člověk zastavil mezi domem a bránou a díval se, jak ho pozoruju.

Ve světle lucerny jsem viděla jenom jeho siluetu: vysoký stín se širokými rameny a sebejistým krokem. Zastavil se a nekonečně pomalu spouštěl paži, až cestovní pytel, který držel v ruce, nakonec klesl k jeho nohám. Ustoupil do strany a odkopl pytel takovou silou, až zmizel za bližším ze dvou aut a z dohledu mých zvědavých očí. Jenže jsem ho přesto už spatřila, ať v něm bylo cokoli, a oba jsme to věděli.

Naklonil hlavu na stranu a přistoupil blíž, o krok, pak o další, a zkracoval tak vzdálenost, která nás dělila. S každým jeho krokem mi srdce bušilo čím dál zběsileji. Moje zvědavost byla ta tam, došlo mi, co se to stalo: přistihl mě, když jsem neoprávněně vstoupila na cizí pozemek, a teď po mně šel.

Otočila jsem se a vyklopýtala na potemnělou opuštěnou ulici. Ticho za mnou rušily jen těžké kroky. Rozběhla jsem se, ale nečekala jsem, že se přede mnou s hlasitým zamňoukáním objeví kočka. Prudce jsem se zastavila a paže spustila k bokům. Ten cizí muž do mě zezadu narazil a umlčel můj výkřik tím, že mi skoro vyrazil dech. Najednou jsem letěla vzduchem. Upustila jsem tašku a s tupým žuchnutím přistála na chodníku, ruce i kolena jsem si poškrábala o tvrdý povrch. Zamotala se mi hlava, obsah žaludku se mi nepříjemně převalil.

Než mi došlo, co se stalo, nebo jak přesně se mě chystá zavraždit, osvobodil mě z té bubliny plné bolesti, zvedl mě ze země na nohy a najednou jsem stála přesně tam, kde před pár vteřinami, jako by někdo stiskl tlačítko zpětného přehrávání.

Jenže tentokrát bylo něco jinak. Tentokrát mě kolem pasu svíraly silné ruce. Držely mě, zatímco jsem vrávorala a snažila se udržet rovnováhu.

„Stai tranquillo, sei al sicuro.“ Ta slova byla tak podivná a nečekaná, až mě napadlo, jestli jsem si je jen nepředstavovala.

Spustila jsem oči a všimla si, jak mě objímá, a náhle jsem viděla samu sebe jakoby seshora, jak mě na opuštěné noční ulici před nejznámějším domem v Cedar Hill objímá cizí člověk.

Cizinec, který mě právě přistihl, jak jsem vstoupila na cizí pozemek, a pak mě srazil k zemi.

Viděla jsem už dost romantických filmů, abych ten okamžik dokázala ocenit – jenže jsem taky viděla dost kriminálek. S tou myšlenkou jsem ze sebe setřásla neznámé ruce a vydala se ke svojí tašce. Když jsem se ohnula, abych ji zvedla ze země, zahlédla jsem na jeho kožené botě odraz stříbrné přezky. Narovnala jsem se a přehodila si tašku přes rameno. Pohlédla jsem na něj a v duchu si nadávala, proč jen nemám v kabele něco, co by se v případě nutnosti dalo použít jako zbraň. Jenže on tam jenom tak stál, tvář ponořenou ve stínech. Už se na mě nepokusil znovu zaútočit a já mu k tomu nechtěla dát příležitost.

„Nechoď za mnou.“ Můj hlas zněl silněji, než jak jsem se cítila.

Otočila jsem se a rozběhla se pryč.

Slyšela jsem, jak za mnou volá, ale to už jsem byla daleko.

Neotočila jsem se, avšak přísahala bych, že jsem na sobě ze stínů cítila oči – jeho oči. Temnotou mě provázela vzdálená ozvěna smíchu.

Domů jsem se dostala v rekordním čase. Sklenici s medem jsem odložila na parapet v kuchyni a vydala se do patra. Na poškrábaná kolena jsem si nanesla mast a vlezla do postele. Snad celé hodiny jsem pak zírala do stropu a naslouchala divokému bušení vlastního srdce, až jsem nakonec upadla do neklidného spánku plného snů o chlapcích v oknech a nočních můr o postavách ze stínů a sklenicích medu ovázaných černou stužkou.

Table of Contents

copyright

titul

Vzkaz nakladatelství Chicken House

Věnování

Část I.

1. kapitola

Sklenice medu

2. kapitola

Chlapec se zvláštníma očima