Dmitry Glukhovsky METRO 2035

Copyright © 2015 by Dmitry Glukhovsky

Agreement by www.nibbe-wiedling.com.

Translation © 2016 by Martin Sliz

Jacket design © 2016 by Péter Sallai

Slovak edition © 2016, 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5037-6

1

Tu je Moskva

„Arťom, to nemôžeš!“

„Otvor! Hovorím ti, otvor!“

„Prednosta stanice povedal... Povedal, že nesmieme nikoho pustiť.“

„Považuješ ma za idiota, či čo? Ako to myslíš – nikoho? Koho tým myslíš – nikoho?“

„Mám svoje rozkazy! Aby sme stanicu ochránili... pred žiarením... Nesmieme otvárať. Dostal som rozkaz. Chápeš?!“

„Prikázal ti to Suchý? Prikázal ti to môj otčim? Poďme, otvor!“

„Dostanem pre teba po nose, Arťom...“

„Tak si otvorím sám, keď ty nemôžeš.“

„Haló... Alexander Alexejevič... Áno, na miesto... Je tu Arťom... Váš. A čo s ním mám robiť? Áno. Čakáme.“

„Nabonzoval si ma, čo? Si chlapík, Nikitka. Nabonzoval. Vypadni! Je mi to jedno, otvorím si sám. Aj tak pôjdem!“

Ale zo strážnej búdky vyskočili ďalší dvaja chlapi, natlačili sa medzi Arťoma a dvere a neochotne ho začali pomaly odtláčať. Arťom bol unavený, pod očami mal kruhy, ešte sa nestihol spamätať po včerajšom výstupe. Nemal síl vzdorovať strážnikom, hoci sa s ním nikto nechcel biť. Začali sa kopiť zvedavci. Špinaví chlapci s vlasmi priehľadnými ako sklo, obézne gazdinky s rukami pevnými a zmodrenými od nekonečného prania v ľadovej vode, unavení farmári z pravého tunela pripravení bezmyšlienkovite civieť na čokoľvek, čo príde. Šepkali si. Pozerali sa na Arťoma. Akoby aj nie. V očiach mali čosi – ani čert netuší, čo to bolo.

„A stále chodí a chodí. Načo?“

„Aha. A dvere vždy rozškľabí dokorán. A keby ste nevedeli, tak cez ne duje priamo zhora! Prekliaty...“

„Počuj, nehovor tak... Nehovor tak o ňom. Veď nás... Všetkých nás. Zachránil predsa. Aj tvoje deti.“

„Aha, tak zachránil. A teraz čo? Na to ich zachraňoval, či čo? Sám sa röntgenuje, aj nás všetkých... Pre dobro spoločnosti.“

„Na hovno tam chodí, chápeš? Keby tam aspoň čosi bolo! Keby bolo prečo!“

Ale medzi všetkými tými tvárami sa objavila jedna – tá najdôležitejšia. Zanedbané fúzy, riedke a šedivé vlasy prehodené cez plešinu. No tvár mala ostré črty; žiadne zaoblenia. Aj všetko ostatné na tom človeku bolo nepoddajné ako z gumy, nedalo sa požuť, akoby zobrali človeka a zaživa ho usušili. Aj jeho hlas vysúšal.

„Všetci sa rozíďte. Počujete?“

„Aha, Suchý! Suchý prišiel. Nech si len berie toho svojho.“

„Ujo Saša...“

„Zasa ty, Arťom? Veď sme si povedali...“

„Rozíďte sa, povedal som! Nemáte tu na čo zízať! A ty pôjdeš so mnou!“

Namiesto toho si Arťom sadol na vyleštenú chladnú žulu na podlahe. Chrbtom sa oprel o stenu.

„Dosť,“ naznačil nemo, iba perami Suchý. „Ľudia si už o tebe aj tak pošuškávajú.“

„Potrebujem. Musím.“

„Nič tam nie je! Nič! Niet tam čo hľadať!“

„Hovoril som ti predsa, ujo Saša.“

„Nikita! Ty čo zízaš? Poďme, odveď občanov!“

„Rozkaz, Alexander Alexejevič! Tak, kto potrebuje špeciálnu výzvu? Pohyb, pohyb...“ zamrmlal si Nikitka a rozháňal dav.

„Hlúposti si hovoril. Počúvaj ma...“ Suchý vypustil zo seba vzduch, vďaka ktorému bol nafúknutý, zmäkol, skrčil sa a spustil sa vedľa Arťoma.

„Kopeš si hrob. Myslíš si, že ten oblek ťa chráni pred radiáciou? Veď je ako rešeto! Len o kúsok lepší ako bavlnené šaty!“

„No a čo?“

„Ani stalkeri nechodia toľko von, čo ty... Skúšal si si prepočítať dávku? Chceš žiť alebo skapať?“

„Som si istý, že som to počul.“

„A ja som si istý, že sa ti to iba zazdalo. Niet toho, kto by vysielal signál.

Niet ho, Arťom! Koľkokrát ti to ešte musím zopakovať? Nikto neostal. Nič, okrem Moskvy. Okrem nás, čo sme tu.“

„Neverím.“

„Myslíš, že ma trápi, čomu veríš a čomu nie? Ale keď ti začnú vypadávať vlasy, to ma bude trápiť! Chceš, aby ti uschol vták?!“

Arťom nadvihol plecia. Chvíľu bol ticho a potom ich spustil dolu. Suchý čakal.

„Počul som to. Vtedy na veži. V Uľmanovej vysielačke.“

„A okrem teba nikto iný. Po celý ten čas, čo počúvali.“ Prázdny éter. No a čo?

„A ja idem hore, tak. Skončil som.“ Arťom sa postavil, narovnal si chrbát.

„Chcem mať vnukov,“ povedal mu zdola Suchý.

„Aby žili tu? Pod zemou?“

„V metre,“ opravil ho Suchý.

„V metre,“ prikývol Arťom.

„A bude sa im tu žiť dobre. Len nech sa narodia. A tak...“

„Povedz im, aby mi otvorili, ujo Saša.“

Suchý pozeral do zeme. Na vyblýskanú čiernu žulu. Zrejme tam čosi videl.

„Počul si, čo sa o tebe hovorí? Že si sa zbláznil. Vtedy na veži.“ Arťom sa usmial.

Nadýchol sa.

„Vieš, čo treba na to, aby si mal vnukov, ujo Saša? Bolo treba narobiť si vlastné deti. A im by si mohol rozkazovať. A aj vnuci by sa podobali na teba a nie na bohviekoho iného.“

Suchý sa zamračil. Ubehla sekunda.

„Nikita, otvor mu. Nech si beží. Nech zdochne. Srať na neho.“ Nikitka mlčky poslúchol. Arťom spokojne prikývol.

„Vrátim sa čoskoro,“ povedal Suchému, keď už stál v prechodovej komore.

Ten vstal, opierajúc sa o stenu, obrátil sa k Arťomovi zhrbeným chrbtom a šúchavými krokmi, leštiac žulu, odkráčal preč.

Pri zatváraní zahrmeli dvere prechodovej komory. Pod stropom sa rozsvietila prenikavo biela žiarovka, dvadsaťpäť rokov záruky, jej svetlo sa odrážalo od špinavých kachličiek, ktorými bola obložená celá komora okrem jednej železnej steny. Bola tu deravá plastová stolička, na ktorej ste si mohli oddýchnuť alebo zašnurovať topánky, na háčiku visel zvädnutý protichemický oblek, v dlážke bol odtok a gumená hadica na dekontamináciu. V rohu stál vojenský batoh. A zo steny viselo modré slúchadlo ako z telefónneho automatu.

Arťom vkĺzol do obleku – bol priestranný, akoby cudzí. Z batoha vytiahol plynovú masku. Roztiahol gumu, natiahol si ju na hlavu, zažmurkal, aby si privykol na pohľad cez okrúhle zahmlené priezory. Vzal slúchadlo.

„Pripravený.“

Železná stena – nie stena, ale hermetická brána – s námahou zaškrípala a vytiahla sa dohora. Zvonka zavial studený a vlhký vzduch. Arťomovi prebehli po tele zimomriavky. Na plecia si vyhodil batoh, ktorý bol taký ťažký, akoby si na chrbát vysadil človeka.

Hore viedli ošúchané a šmykľavé schody nekonečného eskalátora. Stanica VÚNH sa nachádza šesťdesiat metrov pod zemou. Dostatočná hĺbka na to, aby sa jej nedotkli letecké bomby. Samozrejme, keby na Moskvu dopadla jadrová hlavica, ostala by tu len základová jama zaliata sklom. Ale všetky bojové hlavice boli zničené protiraketovými systémami vysoko nad mestom. Na zem pršali iba lesknúce sa úlomky, ktoré už nemohli vybuchnúť. Vďaka tomu zostala Moskva takmer nepoškodená, dokonca sa podobala na samu seba, ako sa múmia podobá na živého vládcu. Ruky na svojom mieste, nohy na svojom mieste; úsmev...

Ale iné mestá nemali protiraketovú obranu.

Arťom si kľakol, aby si pohodlnejšie nasadil batoh, nenápadne sa prežehnal, palce zastrčil pod priveľmi voľné remene, aby pevnejšie držali, a vydal sa nahor.

* * *

Na železnú časť prilby Arťomovi klopal dážď, bubnoval silno, akoby priamo v jeho hlave. Zablatené čižmy sa topili v blate, hrdzavá voda sa potokmi valila odkiaľsi zvrchu kamsi nadol, obloha bola nepriedušne zatiahnutá mrakmi, okolo stáli domy ohlodané časom. V meste nebola ani duša. Už dvadsať rokov ani živej duše.

Cez aleju plešatých vlhkých kmeňov bolo vidieť mohutný oblúk vchodu do VÚNH. Ako v múzeu: popri falošných antických chrámoch sú posadené zárodky nádejí na veľkolepú budúcnosť. Tá by mala nastať čoskoro – už zajtra. Akurát samotný zajtrajšok nenastal.

VÚNH je beznádejné miesto.

Ešte pred pár rokmi tu žila kadejaká háveď, ale už ani tá neostala. Sľubovali, že rádioaktívne žiarenie sa každú chvíľu stratí a pomaličky bude možné vrátiť sa hore, ale, bohužiaľ, na povrchu je kopa mutantov a aj oni sú živé tvory, hoci trochu pokrivené...

Dopadlo to naopak. Keď zo zeme zmizla ľadová pokrývka, zem sa nadýchla, zapotila sa a úroveň žiarenia vyskočila. A mutanti sa do života zadrapili svojimi pazúrmi – kto neušiel, ten skapal. A človek vysedával pod zemou, prežíval na staniciach metra a vôbec sa nezberal umrieť. Človeku veľa netreba. Človek dá náskok hocijakému potkanovi.

Prístroj zapraskal, zmeral Arťomovu dávku. Nabudúce ho už radšej nezoberiem, pomyslel si Arťom, akurát ma to straší. Záleží na tom, koľko tam nabehne? Čo to zmení? Kým nemám hotové veci, nech sa aj zblázni od praskania.

„Nech si len hovoria, Žeňka. Nech si myslia, že mi preskočilo. Neboli tam vtedy... Na veži. Vôbec z toho svojho metra nevyliezajú. Odkiaľ to majú vedieť, čo? Preskočilo... Nakopal by som ich všetkých do... Vysvetľujem im: práve v tej chvíli, keď Uľman roztiahol anténu na veži... Kým ladil... Niečo bolo. Počul som to! Ale nie, dočerta, nič sa mi nezdalo. Neveria mi!“

Nad hlavou mu visela križovatka, asfaltové pruhy sa zavlnili, striasli zo seba autá a stuhli. Autá popadali, ako prišlo – niektoré na všetky štyri kolesá, iné na strechu, a v takých pózach zmeraveli.

Arťom sa rýchlo porozhliadol a vybral sa hore po vysunutom drsnom jazyku výjazdu na estakádu. Nemal pred sebou dlhú cestu – kilometer, možno pol druha. Pri ďalšom jazyku vytŕčali mrakodrapy obytného komplexu Trikolor, kedysi slávnostne pomaľované bielou, modrou a červenou farbou. Čas si ich postupne prispôsobil podľa svojej chuti a premenil na sivú.

„Ale prečo mi neveria? Jednoducho mi neveria a hotovo. V poriadku, nikto nepočul volanie. Ale odkiaľ tie volania počúvajú? Spod zeme. Nikto nejde hore iba preto... Je to tak? Ale zamysli sa: naozaj je možné, že nikto okrem nás neprežil? Nikto na celom svete? Čo? Hlúposť! No nie je to hlúpe?“

Nemal chuť pozerať sa na vežu Ostankino, ale nebolo možné prehliadnuť ju. Môžete sa od nej odvracať, koľko chcete, aj tak vždy vytŕča na okraji ako škrabanec na skle plynovej masky. Čierna, surová, s poolamovaným vrchom vyhliadky; akoby si čiasi ruka so zaťatou päsťou prebila cestu spod zeme, akoby sa chcel akýsi obor prebúrať zdola na povrch. Ale uviazol v červenej moskovskej hline, pevná vlhká zem ho stlačila a zadusila.

„Keď som bol vtedy na veži...“ Arťom nenápadne pohodil hlavou smerom k nej, „keď počúvali vysielanie, snažili sa chytiť Mlynárov signál... Cez to šušťanie... Kedykoľvek to odprisahám... Bolo! Niečo tam bolo!“

Nad opadaným lesom sa vznášali dva kolosy – Robotník a Kolchozníčka, ktorí sa skrúcali vo svojej bizarnej póze – buď sa šmýkajú po ľade, alebo tancujú tango. Jeden na druhého sa nepozerali, akoby boli bezpohlavní. Kam teda hľadia? Ktovie, či vidia z tej výšky, čo je za horizontom.

Vľavo zostala obrovská ruleta VÚNH, veľká ako šestina toho mechanizmu, ktorý otáča zemeguľu. A spolu s mechanizmom sa tá ruleta zasekla už pred dvadsiatimi rokmi, hrdzavela a teraz je ticho. Preteky sa skončili.

Na kolese rulety bolo napísané 850. Toľko rokov oslavovala Moskva, keď ho skonštruovali. Arťom si pomyslel, že je zbytočné opravovať to číslo: ak nemá kto počítať čas, tak sa zastaví.

Nepekné a neveselé mrakodrapy, ktoré boli predtým bielo-modro-červené, sa týčili do polovice sveta. Boli celkom blízko. Ak vynecháme odlomenú vežu, tak sú to najvyššie budovy v okolí. Presne to potreboval. Arťom zaklonil hlavu a pohliadol do výšky. Odrazu sa mu z toho podlomili kolená.

„Možno dnes...“ bez otáznika sa opýtal Arťom, hoci vedel, že nebo má uši zapchaté oblačnou vatou.

Pravdaže, tam ho nepočuli. Vchod.

Vchod ako vchod.

Domáci telefón bol opustený, železné dvere bez elektriny, v akváriu na recepcii ležal zdochnutý pes, poštové schránky v prievane plechovo rinčali, nebol v nich ani list, ani reklamný odpad. Už dávno všetko zobrali a popálili, aby si zohriali aspoň ruky.

Dole stáli tri kvalitné nemecké výťahy, dvere otvorené, kabíny blýskajúce sa svojimi nehrdzavejúcimi vnútornosťami, akoby ste do hociktorého z nich mohli nastúpiť a len tak sa odviezť na samý vrch toho mrakodrapu. Arťom ich za to nenávidel. Vedľa nich boli dvere núdzového východu. Arťom vedel, čo je za nimi. Počítal: štyridsaťšesť poschodí pešo. Na Golgotu musíte vždy vyjsť pešo.

„Vždy... Pešo...“

Batoh teraz vážil celú tonu. Tá tona Arťoma zatláčala do betónu, prekážala mu v chôdzi, zhadzovala ho z nôh. Ale aj tak kráčal akoby nič. A akoby nič aj hovoril.

„No a čo, že nemali proti... raketový... To nič... Museli ešte... Museli ešte niekde... Ľudia... Nie je možné, že iba tu... Že iba v Moskve... Iba v metre... Aha, Zem... Je celá... Nerozpolila sa... Obloha... Čistí sa... To nie je možné... Že celá krajina... Aj Amerika... Aj Francúzsko... aj Čína... A hento Thajsko... Veď to nikomu nič neurobilo... Vôbec ho nemali prečo...“

Bohužiaľ, Arťom vo svojich dvadsiatich šiestich nebýval ani vo Francúzsku, ani v Thajsku. Starý svet takmer nezažil. Narodil sa neskoro. Geografia nového sveta je o niečo skromnejšia – stanica VÚNH, stanica Lubianka, stanica Arbat... Okružná linka. Ale keď si Arťom cez filter plesne prezeral fotografie Paríža a New Yorku vo vzácnych turistických časopisoch, v srdci cítil, že kdesi ešte sú, nepomreli. Možno čakajú na neho.

„Prečo by... Prečo by mala zostať iba Moskva? To nemá logiku, Žeňa! Chápeš? To nemá logiku! Znamená to... Znamená to, že jednoducho zachytiť ich... Ich volanie... Nemôžeme... Zatiaľ. Skrátka, musíme pokračovať. Nemôžeme si teraz založiť ruky. Nemôžeme...“

Mrakodrap bol prázdny, ale aj tak nebol ticho, žil. Cez balkóny sa doň dral vietor, plieskal krídlami dverí, cez šachty výťahov piskľavo dýchal, v cudzích kuchyniach a spálňach čímsi rachotil, tváril sa ako obyvatelia, ktorí sa vrátili domov. Ale Arťom mu už neveril, dokonca sa ani neobracal a nechodil na návštevy.

Vedel, že za nepokojnými buchotajúcimi dverami sú iba vykradnuté byty. Zostali iba snímky rozhádzané po dlážke – cudzie mŕtvoly sa vyfotili na pamiatku nikomu – a ťažkopádny nábytok, ktorý si neodtiahnete ani do metra, ani na onen svet. Na ďalších domoch tlaková vlna vybila okná, ale tu sklené tabule vydržali. Po dvoch desiatkach rokov boli celé od prachu a oslepli ako po sivom zákale.

Kedysi ste v niektorých bytoch mohli stretnúť bývalého majiteľa: narážal chobotom plynovej masky do akejsi hračky, huhňavo cezeň plakal a nepočul, ako sa k nemu zozadu niekto priblížil. Ale teraz už Arťom dávno na nikoho nenatrafil. Ktosi ostal ležať s dierou v chrbte vedľa svojej idiotskej hračky, ostatní sa na neho pozreli a pochopili: hore nie je žiadny domov, nič tam nie je. Betón, tehly, čľapkanica, popraskaný asfalt, zožltnuté kosti, všade prach a, samozrejme, rádioaktívne žiarenie. To je fakt. Všeobecne známy.

Známy všetkým okrem Arťoma.

A zrazu by malo na nekonečnej Zemi byť ešte jedno miesto vhodné pre človeka? Pre Arťoma a pre Aňu? Pre všetkých na stanici? Miesto, kde by nemali nad hlavou liatinový strop a kde by mohli rásť až do neba? Postaviť si vlastný dom, vlastný život a z toho miesta postupne oživovať celú spálenú planétu?

„Všetkých našich... By som rozmiestnil... Na vzduchu... A žili by si... Štyridsaťšesť poschodí.“

Mohol by sa zastaviť aj na štyridsiatom, dokonca aj na tridsiatom. Nikto predsa Arťomovi nekázal, že musí nevyhnutne ísť na samý vrch. Ale z nejakého dôvodu si vzal do hlavy, že ak sa mu má niečo podariť, tak len tam, na streche.

„Pravdaže... Nie je... Nie je to tak... Vysoko... Ako na veži... Vtedy... Ale... Ale...“

Priezory plynovej masky sa zahmlili, srdce išlo prelomiť hrudný kôš, akoby čepeľou ktosi skúšal nahmatať, kde sa dá Arťomovi zaliezť pod rebro. Cez filtre plynovej masky dýchal málo a sťažka, nemal dostatok sily, a keď sa dostal až na štyridsiate piate poschodie, tak presne ako vtedy na veži, nevydržal a strhol zo seba tesnú gumenú kožu. Vdýchol sladký a horúci vzduch. Úplne iný vzduch ako v metre. Čerstvý.

„Výška... Možno... Má tak... Tristo metrov... Výška... Preto možno... Preto asi... Z výšky... Chytí...“

Zhodil zo seba batoh. Zvládol to. Skameneným chrbtom sa oprel o poklop, vytlačil ho nahor a vyliezol na strechu. Až tam odpadol. Ležal horeznačky, hľadel na oblaky, ktoré boli na dotyk ruky. Tíšil srdce, upokojoval dýchanie. Potom sa zdvihol.

Výhľad bol odtiaľ...

Akoby mal umrieť, odletieť do raja, ale prekvapivo narazil do skleného stropu, zostal tam a blúdil pod tým stropom, no nesmeroval ani sem, ani tam. Ale chápal, že z takej výšky sa naspäť vrátiť nedá. Ak ste raz uvideli zhora, aké je všetko na zemi hračkárske, ako by ste to mohli znovu brať vážne?

Hneď vedľa sa týčili do výšky ďalšie dva podobné mrakodrapy, predtým farebné, teraz sivé. Ale Arťom vždy vyliezol iba na tento jeden. Tu sa cítil pohodlnejšie.

Na sekundu sa medzi oblakmi strhol súboj a spomedzi nich vystrelil lúč slnka. Vzápätí sa ukázalo, že to bol iba odraz z vedľajšieho domu, ale nešiel ani zo strechy, ani zo zaprášeného okna jedného z horných bytov. Akoby niekto zrkadielkom zachytil lúč. Ale kým sa stačil obzrieť, slnko sa opäť zabarikádovalo a odraz sa stratil. Viac ho nebolo.

Akoby Arťom ani neodklonil oči, stále mu skĺzavali k znovuzrodenému lesu, ktorý vyrástol na mieste Botanickej záhrady. A zároveň smerovali aj k holej čiernej pustatine v jej srdci. Také mŕtve miesto, akoby naň Boh vylial zvyšky horúcej lávy. Ale nie, žiadny Boh.

Botanická záhrada.

Arťom si ju pamätal inak. Z celého strateného predvojnového sveta si pamätal práve ju.

Čudný pocit. Celý váš život sa skladá z kachličiek, rúr, zatečených stropov a potokov, ktoré prúdia po zemi popri koľajniciach, zo žuly a z mramoru, z dusna a elektrického svetla.

Ale odrazu sa v nej objaví maličký kúsok čohosi iného: svieže májové ráno, detsky nežná mladá zeleň na urastených stromoch, kriedami pokreslené chodníčky v parku, nekonečný rad na zmrzlinu, ktorá, naložená v pohári, je nielen sladká, ale priam nadpozemská. A k tomu hlas matky, slabučký a skreslený časom ako medeným telefónnym drôtom. A teplo jej ruky, ktorej sa nechcete pustiť, aby ste sa nestratili, a držíte sa jej zo všetkých síl. Vari si môžte niečo také pamätať? Asi ťažko.

A všetko to ostatné, také neprimerané a nemožné, že už ani nerozumiete, či sa vám to naozaj stalo alebo iba prisnilo? Ale ako sa vám to môže snívať, keď ste nič také nikdy nevideli a nikdy sa vám to nestalo?

Arťom mal pred očami kriedové obrázky na chodníčkoch, aj slnko, ktoré pichalo cez deravé lístie zlatými ihličkami, aj zmrzlinu v ruke, aj smiešne oranžové kačky, ktoré plávali po hnedej rieke, aj vratké mostíky, vedúce ponad rozžiarený prúd rieky – padnúť do vody je také hrozné a ešte horšie, keby do nej padol kornútik!

Ale na jej tvár, na tvár svojej matky, si Arťom spomenúť nedokázal. Snažil sa predstaviť si ju, v noci prosil sám seba, aby ju mohol vidieť aspoň vo sne, hoci by na ňu ráno znovu zabudol, ale nič sa nestalo. Naozaj sa v jeho hlave nenachádzal maličký kútik, kde by sa matka ukryla a prežila smrť a temnotu? Zjavne sa tam nenachádzal. Ale ako môže človek žiť a potom celkom zmiznúť?

Kam sa prepadol ten deň, ten svet? Veď boli hneď vedľa, stačilo zavrieť oči. Určite sa tam dá vrátiť. Predsa sa museli kdesi na zemi zachrániť, zostať, aby mohli privolať každého, kto sa stratil: tu sme a kde ste vy? Treba ich len začuť.

Arťom zažmurkal, pošúchal si viečka, aby oči znovu videli dnešok, a nie minulosť spred dvadsiatich rokov. Sadol si a otvoril batoh.

Bola v ňom ťažkopádna poškriabaná vojenská vysielačka zelenej farby, a ešte ďalšia opacha: železná skrinka s kľukou. Po domácky vyrobené dynamo. A na samom dne mal štyridsať metrov kábla – anténa k vysielačke.

Arťom pospájal všetky vodiče, po streche kráčal do kruhu a rozmotával kábel, utrel si vodu z tváre a znovu si s nechuťou natiahol plynovú masku. Hlavu mu zovreli slúchadlá. Prstami prešiel po gombíkoch. Zakrútil kľukou na dyname: zažmurkala dióda, zabzučalo, dlaňou prešla vibrácia. Akoby to ožívalo.

Cvakol spínačom.

Od strachu, že v nápore rádiových vĺn stratí fľašu s listom z ďalekého kontinentu, kde ešte niekto prežil, zatvoril oči. Pohojdal sa na vlnách. A dynamom točil, akoby rukou vesloval na nafukovacom člne.

V slúchadlách zašumelo, cez šuchot tenko zapískalo „íííu...“ a zachrčalo ako suchotinár. Chvíľu bolo ticho a potom sa znovu ozvalo chrčanie. Akoby sa Arťom túlal po ústave na liečbu tuberkulózy a hľadal, s kým by si pohovoril, ale nijaký pacient nebol pri vedomí. Iba sestričky si prikladali prst na pery a robili prísne „šššššš...“. Nikto sa nechystal Arťomovi odpovedať, nikto sa nezberal žiť.

Z Petrohradu nič. Z Jekaterinburgu nič.

Ticho bol Londýn. Ticho bol Paríž. Ticho bol Bangkok aj New York.

Už dávno nezáležalo na tom, kto začal tú vojnu. Nezáležalo na tom, ako sa začala. Prečo by malo? Pre dejiny? Dejiny píšu víťazi, ale tu nemal kto písať a čoskoro už nebude mať ani kto čítať.

Ššššš...

Éter bol prázdny. Nekonečne prázdny. Íííú...

Po orbite sa potácali zblúdené telekomunikačné družice. Nikto ich nevolal a ony sa zbláznili od samoty, vrhali sa na Zem, a radšej by zhoreli v atmosfére, akoby mali žiť takto.

Ani slovo z Pekingu. Aj Tokio mlčí ako hrob.

A Arťom aj tak stále točil kľukou, záber, záber, točil. Aké ticho! Neskutočné ticho. Neuveriteľné.

„Tu je Moskva! Tu je Moskva! Odpovedzte!“ Ííííú.

Nezastavovať sa. Nevzdávať sa.

„Petrohrad! Odpovedzte! Vladivostok! Odpovedzte Moskve! Rostov! Odpovedzte!“

Čo je s tebou, Petrohrad? Vari si naozaj taký úbohý, úbohejší ako Moskva?! Čo je tam namiesto teba? Sklené jazero? Alebo ťa zjedla pleseň? Prečo neodpovedáš? Čo?

Kam si sa podel, Vladivostok, hrdé mesto na druhom konci sveta? Veď si bol od nás tak ďaleko, aj teba nakoniec zamorili? Ani nad tebou sa nezľutovali? Chŕŕ. Chchch.

„Odpovedzte, Vladivostok! Tu je Moskva!“

Celý svet leží bruchom k zemi, tvárou v blate a nepočuje ten dážď, ktorý mu padá na chrbát, a necíti, že ústa aj nos má zaplnené hrdzavou vodou.

A Moskva... Aha. Stojí. Na nohách. Ako živá.

„Tak čo je, to ste tam všetci podochli, či čo?!“ Ššššš...

Nemôžu to byť odpovede ich duší, ktoré sa dostali do éteru? Alebo je to zvuk rádioaktívneho žiarenia? Aj smrť predsa musí mať svoj hlas. Nejako tak by mohol znieť – ako šepot. Ssss... No tak, no tak. Nešum. Upokoj sa. Upokoj sa.

„Tu je Moskva! Odpovedzte!“ Možno ma tentoraz budú počuť.

V tejto sekunde niekto zakašle v slúchadle, znepokojene sa prederie šumom a zakričí doďaleka:

„Tu sme! Moskva! Počujeme vás! Príjem! Moskva! Len nevypínajte! Počujem vás! Panebože! Moskva! Moskva sa s nami spojila! Koľkí ste prežili?! My tu máme kolóniu dvadsaťpäťtisíc ľudí! Zem je čistá! Žiarenie nulové! Voda je čistá! Jedlo? Pravdaže! Aj lieky máme, máme! Posielame za vami záchrannú výpravu! Len vydržte! Počujete, Moskva?! Hlavne vydržte!“

Ííííííú. Ticho.

Nebolo to rádiové spojenie, ale spirituálny kontakt. A ani ten sa Arťomovi nijako nedaril. Duchovia, ktorých volal, k nemu nechceli prísť. Bolo im dobre na druhom svete. Zvrchu pomedzi zriedkavé medzery medzi oblakmi pozerali na zhrbenú postavičku Arťoma a uškŕňali sa: tam? Za vami? Zabudnite!

Chchchchchchch.

Prestal krútiť tou prekliatou kľukou. Strhol si slúchadlá. Vstal, drôt antény pomaly, so sebazaprením zmotával do presného kruhu, pretože by ním najradšej trhol tak, aby sa rozletel na kúsky a zo štyridsiateho šiesteho poschodia by ho šmaril do priepasti.

Všetko naskladal naspäť do batoha. Vyložil si na plecia toho čerta pokušiteľa. Odnesie ho dolu. Do metra. Dovidenia zajtra.

* * *

„Prešiel si dekontamináciou?“ zahundralo modré slúchadlo.

„Prešiel.“

„Hlasnejšie!“

„Prešiel!“

„Tak prešiel, ahá...“ slúchadlo nedôverčivo zahvízdalo a Arťom ho nenávistne hodil o stenu.

V útrobách dvier zarachotil zámok, zaťahujúc jazyky. Potom si dvere ťažko povzdychli, otvorili sa a metro ovialo Arťoma svojím skazeným ťažkým dychom.

Suchý ho čakal na prahu. Buď vycítil, kedy sa Arťom vráti, alebo vôbec nikam neodišiel. Pravdepodobne skôr vycítil.

„Ako sa máš?“ opýtal sa unavene, pokojne.

Arťom mykol plecami. Suchý si ho premeral pohľadom. Opatrne ako detský doktor.

„Hľadal ťa tu niekto. Prišiel z inej stanice.“ Arťom sa zdvihol.

„Nie je od Mlynára?“

Čosi zazvonilo v jeho hlase, akoby na zem padla nábojnica. Nádej? Alebo malomyseľnosť? Alebo čo?

„Nie. Nejaký starec.“

„Aký starec?“ všetka sila, ktorú si pripravil pre prípad, že otčim povie áno, v tom okamihu z Arťoma vytiekla, hneď sa vliala do odtoku a chcelo sa mu ľahnúť si do postele.

„Homér. Povedal, že sa volá Homér. Poznáš ho?“

„Nie. Musím ísť spať, ujo Saša.“

* * *

Ani sa nezamrvila. Spí či nie, rozmýšľal Arťom. Premýšľal iba tak, mechanicky, lebo už ho to, či spí, alebo sa pretvaruje, nezaujímalo. Oblečenie nahádzal na hŕbu pri vchode, zimomravo striasol plecami, pritisol sa k Ani zboku ako sirota a pritiahol si prikrývku. Keby mali ešte jednu, vôbec by sa jej nedotkol.

Staničné hodiny ukazovali sedem večer alebo tak nejako. Aňa musela o desiatej vstávať, aby mohla ísť na huby. Arťom bol ako hrdina od zbierania húb oslobodený. Alebo ako invalid? Aj všetkému ostatnému sa venoval podľa svojej túžby. Vstával, keď sa ona vracala zo zmeny – a chodieval na povrch. Ukladal sa, keď sa ešte tvárila, že spí. A tak si žili: v opačnej fáze. V jednej posteli, v rôznych dimenziách.

Arťom začal opatrne, tak aby ju nezobudil, sťahovať na seba červený paplón. Aňa to zacítila a bez slova prudko strhla prikrývku naspäť na svoju stranu. Po minúte toho hlúpeho zápasu sa Arťom vzdal a zostal ležať nezakrytý na kraji postele.

„Výborne,“ povedal. Ona mlčala.

Prečo žiarovka zo začiatku svieti a potom sa vypáli?

Tvár si ponoril do vankúša – chvalabohu, mali dva – dychom si ho vyhrial a tak zaspal. A v zlom sne videl Aňu celkom inak – usmiatu, živú, podpichujúcu ho, akúsi celkom mladú. Hoci, koľko odvtedy prešlo? Dva roky? Dva dni? Bohvie, kedy to bolo. Vtedy sa im zdalo, že majú pred sebou celú večnosť. Obom sa im to tak zdalo. Teraz sa zdalo, že večnosť je minulosťou.

Aj vo sne bola zima, ale zdalo sa mu, že ho chladila Aňa, naháňala ho nahého po stanici, no nie z nenávisti, ale z rozmaru. A keď sa Arťom zobudil, ešte počas snovej inercie veril celú minútu, že večnosť sa ešte neskončila, že spolu s Aňou sú zatiaľ iba uprostred nej. Chcel ju zavolať, odpustiť jej, obrátiť všetko na žart. Potom si spomenul.

Table of Contents

1 Tu je Moskva