Darcey Bell

A SIMPLE FAVOR

Copyright © 2017 by Seven Acres, LLC

All rights reserved.

Original English language edition published

by HarperCollinsPublishers.

Translation © 2017 by Matúš Kyčina

Jacket design © 2017 by Diana Delevová

Slovak edition © 2017 by IKAR, a.s.

ISBN 978-80-551-5513-5

PRVÁ ČASŤ

Moja matka vravievala: Každý má nejaké tajomstvo. Preto nemôžeme naozaj spoznať druhého človeka. Ani mu dôverovať. A z toho istého dôvodu nepoznáme ani seba. Niekedy totiž máme tajomstvá aj sami pred sebou.

Počas dospievania som to považovala za vynikajúcu radu, hoci som ju nikdy celkom nepochopila. Alebo možno pochopila, hoci len čiastočne. Deti tiež mávajú tajomstvá. Imaginárnych priateľov a kadejaké iné veci, ktoré by ich dostali do problémov, keby sa o nich dospelí dozvedeli.

Neskôr som zistila, že mama hovorila z osobnej skúsenosti. Dodnes neviem, či ma chcela vystríhať, alebo naprogramovať, aby som mala svoje tajnosti a klamstvá. Cítila, že keď vyrastiem, budem schovávať temnejšie a hanebnejšie tajomstvá než ostatní? Tajomstvá, ktoré väčšinou nepriznám ani sama pred sebou.

1

BLOG STEPHANIE

Naliehavé!

Čau, mamy!

Tento post bude iný ako predchádzajúce, hoci o nič menej dôležitý, keďže všetko, čo sa týka našich detí, ich slzy aj úsmevy, prvé krôčiky aj slová, je tá najdôležitejšia vec na svete.

Povedzme, že tento post je... o čosi naliehavejší. Vlastne o dosť naliehavejší.

Moja najlepšia kamoška sa stratila. Pred dvoma dňami. Volá sa Emily Nelsonová. Ako isto viete, v príspevkoch zásadne nemenujem. Tentoraz však z dôvodov, ktoré hneď ozrejmím, dočasne ustupujem od svojho striktného pravidla anonymity.

Môj syn Miles a Nicky, syn Emily, sú najlepší kamaráti.

Majú päť rokov. Narodili sa v apríli a obaja nastúpili do škôlky neskôr, takže sú o čosi starší ako ostatné deti. Dá sa povedať, že vyspelejší. Miles a Nicky sú chalani, akých by chcela každá matka. Slušní, úprimní, milučkí, jednoducho majú presne tie vlastnosti – sorry, chlapi, ak vôbec nejaký chlap číta tieto riadky –, ktoré mužom chýbajú.

Chlapci sa skamarátili v škôlke. Každý deň popoludní chodievame s Emily vyzdvihnúť synov. Tak sme sa spoznali. Nestáva sa často, aby sa deti skamarátili s deťmi maminých priateliek, alebo aby sa mamy spriatelili s mamami kamarátov svojich detí. Tentoraz sa to podarilo. Usmialo sa na nás šťastie. Navyše, nie sme najmladšie mamičky. Deti sme mali až po tridsiatke, keď nám už poriadne tikali hodiny.

Miles a Nicky občas pripravia predstavenie, v ktorom aj hrajú. Nechala som chlapcov filmovať sa na môj mobil, hoci zvyčajne dávam pozor, koľko času deti strávia s elektronickými zariadeniami, ktoré moderným rodičom robia vrásky. Jedna paródia detektívky sa volala Dobrodružstvá Dicka Bystroočka. Nicky hral detektíva, Miles zločinca.

Nicky začal: „Som Dick Bystroočko, najslávnejší detektív na svete.“

Miles na to: „A ja som Miles Škaredý, najznámejší zločinec na svete.“ Miles hral zločinca ako z viktoriánskej melodrámy, nechýbalo ani ho ho ho. Chlapci sa naháňali po dvore a simulovali streľbu (bez zbraní, iba prstami!). Úžasné predstavenie.

Škoda, že Milesov otec – môj zosnulý manžel Davis – nebol s nami.

Niekedy sa sama seba pýtam, odkiaľ sa v Milesovi berie jeho divadelné nadanie. Zrejme ho zdedil po otcovi. Raz som videla Davisovu prezentáciu pred nádejnými klientmi a prekvapilo ma, ako živo a presvedčivo vystupuje. Pôsobil ako roztomilo pojašený, očarujúci mladý herec s poddajnými lesklými vlasmi. Doma sa správal inak, myslím, že bol viac sám sebou. Tichý, láskavý, vtipný, vážny – ale dokázal sa aj zaťať, najmä čo sa týkalo zariadenia. Na tom však nebolo nič čudné, keďže bol bytový dizajnér.

Davis bol anjel. Až na jednu, dve výnimky.

Nicky spomínal, že Dicka Bystroočka pomohla zrodiť jeho mama. Emily zbožňuje detektívky a trilery. Rada ich číta vo vlaku cestou na Manhattan, ak sa práve nepotrebuje pripravovať na stretnutie alebo prezentáciu.

Než sa narodil Miles, čítavala som knihy. Z času načas aj teraz vezmem do rúk niečo od Virginie Woolfovej a prebehnem zopár strán, aby som nezabudla, kým som bola – a dúfam, že stále som. Niekde tam pod detskými hrami, školskými obedmi a skorým vstávaním sa ukrýva mladá žena, ktorá kedysi žila v New Yorku a písala pre časopis. Žena obklopená priateľmi, cez víkend si dožičí neskoré raňajky. Lenže moji priatelia nemajú deti a ani jeden sa nepresťahoval na predmestie. Kontakty sa prerušili.

Obľúbená spisovateľka Emily je Patricia Highsmithová. Rozumiem, prečo má rada jej knihy, veď strany sa obracajú samy. Na mňa však pôsobia rušivo. Hlavná postava je zväčša vrah alebo sliedič, prípadne nevinná osoba bojujúca o holý život. Čítala som od nej knihu o dvoch ľuďoch, ktorí sa stretnú vo vlaku a dohodnú sa na vražde. Len tak, akoby si robili nejakú láskavosť.

Snažila som sa, ale nakoniec som tú knihu nedočítala, aj keď Emily som povedala, že bola úžasná.

Najbližšie sme si u nej doma pozreli Hitchcockov film nakrútený podľa knihy. Sprvu som sa bála, že Emily bude rozoberať odlišnosti filmu a predlohy. Film ma však upútal. Scéna s roztočeným kolotočom bola taká desivá, že som sa na ňu takmer nedokázala dívať.

Sedeli sme v obývačke na opačných koncoch obrovského gauča, nohy vystreté, na servírovacom stolíku fľaša výborného bieleho vína. Keď zbadala, ako sledujem scénu s kolotočom pomedzi prsty, usmiala sa a ukázala mi zdvihnutý palec. Páčilo sa jej, že to tak prežívam.

Stále som sa pýtala: Čo ak by na tom kolotoči sedel Miles?

Keď sa film skončil, spýtala som sa Emily: „Myslíš, že by sa to naozaj mohlo stať?“

Emily sa zasmiala. „Moja milá Stephanie, čudovala by si sa, čoho všetkého sú ľudia schopní. Neraz spravia veci, ktoré si ani sami nepriznajú.“

Chcela som sa brániť, že nie som až taká milučká, že aj ja mám na rováši zopár zlých skutkov. Nezmohla som sa však na slovo. Hovorila presne ako moja matka.

Mama vedela, ako zriedkavo si človek líha do postele bez hrôzostrašných príbehov v hlave. Sľúbila som Emily, že si prečítam viac kníh od Patricie Highsmithovej. Teraz však ľutujem aj tú jednu. Príbeh, v ktorom sa obeťou vraha stane manželka toho druhého komplica.

Keď zmizne vaša najlepšia kamarátka, nechcete nad tým priveľmi špekulovať. Tým nechcem povedať, že by Sean, manžel Emily, bol niečoho takého schopný. Isteže mali problémy, ale ktoré manželstvo ich nemá? Ja Seana veľmi nemusím, no som presvedčená, že kdesi vnútri je (asi) poctivý chlap.

Miles a Nicky navštevujú škôlku pri vynikajúcej verejnej škole, o ktorej som už viackrát blogovala. Nechodia do škôlky u nás, pretože miestna (starnúca) populácia odhlasovala rozpočtové škrty, ale do lepšej inštitúcie v susednom meste neďaleko hranice štátov New York a Connecticut.

Pre byrokratické obmedzenia nemôžu používať školský autobus. Emily a ja deti vozievame. Každé ráno vyzdvihnem Milesa. Emily v piatky pol dňa pracuje a potom sa zastaví po Nickyho. V piatok popoludní si – ona, ja a chalani – užijeme kopec zábavy, zájdeme na burger alebo si zahráme minigolf. Emily býva desať minút od nás. V podstate sme susedky.

U Emily sa mi páči, ležíme na gauči, rozprávame sa, popíjame víno a občas jedna z nás vstane skontrolovať chlapcov. Mám rada, ako pri reči gestikuluje, ako sa láme svetlo v jej nádhernom diamantovo-zafírovom prsteni. Väčšinou rozoberáme materstvo. Vždy si máme čo povedať. Mať priateľku je také úžasné, že niekedy zabudnem, aká som bola dovtedy osamelá!

Zvyšok týždňa chodieva po Nickyho Alison, priateľkina výpomoc na polovicu úväzku. Sean pracuje v investičnej firme na Wall Street. Rodina má šťastie, ak otec stihne večeru. Výnimočne, keď Alison nemôže, Emily zavolá mne. Chlapci sú potom u mňa, kým sa Emily vráti domov.

Zhruba raz mesačne sa Emily zdrží v práci dlho do noci. Dva, tri razy musela odcestovať mimo mesto.

Ako tentoraz. Kým sa nestratila.

Emily pracuje v PR oddelení pre slávneho módneho návrhára na Manhattane, ktorého meno úmyselne nespomínam. Vlastne je riaditeľkou celého oddelenia. V blogoch nechcem spomínať značky, aby som si zachovala dôveryhodnosť, a pretože sa mi nepáči skrytá reklama. Z toho istého dôvodu som odmietla reklamné ponuky.

Keď mešká, alebo sa zdrží na pracovnom stretnutí, vždy mi každú hodinu napíše. Len čo sa uvoľní, hneď zavolá. Taká je matka. Nie je uletená ani šibnutá, ako nás niekedy spoločnosť nálepkuje a trestá za to, že ľúbime vlastné deti.

Keď sa vráti z mesta, okamžite zamieri po Nickyho. Niekedy musím priateľke pripomínať, aby neprekračovala rýchlosť. Ak mešká vlak, dá mi vedieť. Zakaždým! Napíše stanicu, kde práve je, a predpokladaný čas príchodu. Musím jej odpísať: Bez obáv, chalani sú super, dôjdi, ako sa ti dá. Šťastnú cestu.

Dva dni sa neukázala, neodpovedá na správy ani na hovory. Niečo sa stalo. Zľahla sa po nej zem. Netuším, kde môže byť.

Povedzte, vyzerá Emily ako matka, ktorá by na dva dni opustila svoje dieťa a nedala o sebe vedieť? Aj keby sa nič nestalo? Naozaj?

Musím končiť. V rúre mám čokoládové koláčiky. Čoskoro napíšem viac.

S láskou

Stephanie

2

Kde žijeme

BLOG STEPHANIE

Čau, mamy!

Až doteraz som nechcela spomínať meno nášho mesta. Súkromie je vzácne – a v dnešných časoch ešte vzácnejšie. Nechcem, aby to znelo paranoidne, ale aj v našom mestečku môžu skryté kamery sledovať, akú značku konzervovaných paradajok si kupujete. Vlastne, najmä v našom mestečku. Ľudia si totiž myslia, že ako súčasť Connecticutu musíme byť bohatí, hoci to tak vôbec nie je. Emily a Sean majú prostriedky. Ja žijem z toho, čo mi zanechal manžel Davis, čo je ďalší dôvod, prečo si môžem dovoliť písať blog a nerobiť z toho biznis.

Pretože však zmiznutie Emily všetko zmenilo a pretože ju niekto mohol zazrieť, a tiež preto, že som z toho na nervy, cítim, že musím vyjsť s pravdou von. Warfield,

Connecticut. Približne dve hodiny cesty nadzemkou z Manhattanu.

Ľudia tomu hovoria predmestie, ale ja som na predmestí vyrástla, roky som sa z neho skúšala vymaniť a neskôr som žila v meste, takže mne pripadá ako dedina. Písala som, ako ma sem Davis dokopal. Možno si však spomeniete aj na blog, keď som sa konečne zamilovala do vidieckeho života. Je to úžasný pocit, nechať sa budiť slnkom v dome v koloniálnom štýle, ktorý Davis opravil bez obetovania čo i len najmenšieho dobového detailu, alebo popíjať čaj, kým dúhovač (to je taká optická čačka, ktorú si zavesíte do okna), svadobný dar od môjho brata Chrisa, rozlieva farby po kuchyni.

S Milesom to tu zbožňujeme. Lepšie povedané, doteraz som si to o sebe myslela.

Až dodnes, keď som sa pre Emily cítila tak nanič, že každý – mamičky v škôlke, milá Maureen na pošte, decko, čo balí nákup v obchode – vyzeral zlovestne ako v tých hororových filmoch, kde obyvatelia mestečka vstúpia do sekty alebo sa z nich rovno stanú zombie. Naoko ľahkovážne som sa pýtala susedov, či nevideli Emily, ale všetci krútili hlavou, že nie. Zdalo sa mi to, alebo naozaj na mňa pozerali akosi nezvyčajne? Teraz už chápete, v akej šialenej situácii som sa ocitla.

Prepáčte, pozabudla som sa a píšem nezmysly ako obyčajne.

MALA SOM SA OZVAŤ SKÔR!!!

Emily meria okolo stosedemdesiatpäť, má plavé vlasy s tmavšími prameňmi (nikdy som sa nespýtala, či sú skutočné) a tmavohnedé oči. Má asi päťdesiatpäť kíl. Je to len odhad. Nepýtala som sa: Koľko meriaš? Ani na hmotnosť. Aj keď muži si myslia, že my, ženy, nehovoríme o ničom inom. Má štyridsaťjeden rokov, ale vyzerá nanajvýš na tridsaťpäť.

Pod pravým okom má materské znamienko. Všimla som si ho, až keď sa ma opýtala, či si ho má dať odstrániť. Povedala som, že nie, nebolo ho takmer vidieť a dámy na francúzskom dvore (tak som čítala) si tieto „znamienka krásy“ dokonca kreslili.

Emily používa voňavku, ktorá k nej už neodmysliteľne patrí. Voňavku vraj vyrábajú talianske mníšky z kvetov orgovánu a ľalií. Objednala si ju až z Florencie. Obdivujem, koľko vie úžasných a zaujímavých vecí, ktoré by mi v živote ani na um neprišli.

Ja voňavku nepoužívam. Nechápem, prečo by ženy mali voňať ako kvetiny alebo koreniny. Potrebujeme azda niečo schovávať? Akú správu tým vysielame? Voňavka Emily sa mi však páči. Páčilo sa mi, že podľa vône viem určiť priateľkinu prítomnosť, skutočnosť, že bola v miestnosti. Cítila som ju v Nickyho vlasoch, keď ho objala. Ponúkla, aby som si ju vyskúšala, ale odmietla som. Pripadalo mi zvláštne, príliš intímne, aby sme voňali ako dve pojašené sestry.

Emily nosieva diamantovo-zafírový prsteň, zásnubný dar od Seana. A keďže rada počas reči gestikuluje, prsteň akoby ožil vlastným životom ako nejaká žiarivá bytosť, akoby víla Cililing prelietavala popred Petra Pana a Stratených chlapcov.

Emily má tetovanie, jednu z tých nenápadných tŕňových korún na pravom zápästí. Tetovanie ma prekvapilo.

Nevyzerala ako typ, čo sa nechá tetovať, a už vôbec nie na mieste, ktoré sa dá zahaliť iba dlhým rukávom. Najprv som si myslela, že to nejako súvisí s odevným priemyslom, a keď som ju lepšie spoznala, opýtala som sa naň. „Ach, hento, to som si dala, keď som ešte bola mladá a hlúpa.“

„Všetky sme boli mladé a hlúpe,“ odvetila som. „Kedysi.“ Dobre mi padlo, že sa môžem zdôveriť s niečím, čo by som nikdy nepovedala svojmu manželovi. Keby sa ma opýtal, čo myslím tým „hlúpe“ a ja by som pravdivo odpovedala, život, ako sme ho poznali, by sa skončil. Lenže náš spoločný život skončil aj tak. Pravda si vždy nájde cestu.

Moment, zvoní telefón. Možno volá Emily. Viac čoskoro.

S láskou

Stephanie

3

BLOG STEPHANIE

Malé láskavosti

Čau, mamy!

Nevolala Emily, ale automatický robot, informovali ma, že som vyhrala zájazd do Karibiku.

Kde som skončila? Už viem.

Minulé leto, opaľovali sme sa na kúpalisku, kým chlapci vyvádzali v detskom bazéne, Emily začala rozhovor. „Večne ťa žiadam o nejakú láskavosť, Stephanie. Som ti veľmi zaviazaná, ale potrebovala by som ešte jednu. Postaráš sa chvíľu o Nickyho? Chceli by sme so Seanom osláviť jeho narodeniny na rodinnej chate.“ Emily hovorieva chata, no predpokladám, že rodinné sídlo pri jazere kdesi v severnom Michigane je viac než len to. „Nečakala som, že Sean bude súhlasiť, ale prijal a chcem to využiť, kým nezmení názor.“

Isteže som ochotne pomohla. Vedela som, ako zriedka sa mojej priateľke podarí vytiahnuť manžela z kancelárie.

„Pod jednou podmienkou,“ dodala som.

„Čokoľvek,“ súhlasila. „Počúvam.“

„Natrieš ma? Nedočiahnem si na chrbát.“

„Veľmi rada,“ usmiala sa. Kým mi vtierala malou, pevnou dlaňou opaľovací krém do pokožky, spomenula som si, aká to bola zábava, keď som chodievala na pláž s priateľmi zo strednej školy.

Ten víkend, keď Emily odcestovala so Seanom na chatu, sme si Miles, Nicky a ja poctivo užili. Kúpalisko, park, film, burger a zelenina na grile.

S Emily sa poznáme viac ako rok, odkedy sa chlapci stretli v škôlkarskej prípravke. Pripájam fotku, spravila som ju v zábavnom parku, ale Emily, žiaľ, nie je veľmi dobre vidieť. Je to len selfie nás štyroch, chlapcov a ich matiek. Deti som vystrihla. Veď viete, že nesúhlasím s postovaním fotiek detí.

Netuším, čo mala na sebe v deň zmiznutia. Nevšimla som si, že priviezla Nickyho do škôlky. Asi trochu meškala. Väčšinou prichádza zarovno s autobusom. Vychovávatelia majú čo robiť, vítajú deti a odprevádzajú ich do budovy. Nečudujem sa, že neregistrovali, čo mala oblečené, ani či pôsobila ako zvyčajne, alebo bola nervózna.

Predpokladajme, že vyzerala ako každý iný deň, keď šla do práce – jednoducho, ako niekto, kto pracuje v módnom priemysle (dizajnérske kúsky nakupuje vo výpredajoch) a smeruje do kancelárie v meste. Včasráno mi volala.

„Stephanie, potrebujem pichnúť. Viem, už zase. V robote je strašný frmol, určite sa zdržím a Alison má prednášku. Nevyzdvihla by si Nickyho zo škôlky? Večer sa poňho zastavím, najneskôr o deviatej som u teba.“

V duchu som sa pýtala: Čo už len môže v módnom priemysle spôsobiť stav núdze? Žeby gombíky nepasovali do dierok? Prišil niekto opačne zips?

„Samozrejme,“ odvetila som. „Rada pomôžem.“

Maličká láskavosť. Také si my, mamy, preukazujeme stále. Chlapci sa potešia. Opýtala som sa, či má Nicky prespať u mňa. Dôrazne odmietla. Chcela po syna prísť, aj keby už zaspal.

Poobede som vyzdvihla deti. Boli v siedmom nebi. Zabávajú sa ako dve šteniatka, ako to malí chlapci robievajú. Vychádzajú lepšie ako bratia, to by sa zrejme iba šklbali.

Najprv sa pekne hrali v synovej izbe, potom sa šli hojdať. Celý čas som na nich videla z kuchyne. Pripravila som večeru. Niečo zdravé. Viete, že som vegetariánka, ale Nicky má najradšej burger, preto som jeden spravila. Ani neviem, koľkokrát som už písala, aké zložité je vyvážiť zdravou stravou to, čo deti do seba napchajú. Chlapci rozoberali akúsi príhodu zo škôlky. Nejakého chlapca poslali do riaditeľne, pretože opakovane neposlúchal.

Zvečerilo sa. Emily nevolala. To sa jej nepodobalo. Napísala som správu, ale neodpísala. Čo bolo ešte zvláštnejšie.

Dobre, vravela strašný frmol. Možno sa niečo stalo vo fabrike v jednej z tých krajín, kde šijú oblečenie. Ako otroci, aspoň ja mám taký dojem, ale radšej zdvorilo pomlčím. Možno ďalší škandál riaditeľa, volá sa Dennis a má za sebou zopár epizód závislosti. Emily zachraňuje, čo sa dá. Možno sa zasekla na pracovnom stretnutí. Možno tam nie je signál. Možno stratila nabíjačku. Lenže keby ste ju poznali, vedeli by ste, že je to nanajvýš nepravdepodobné. Určite by našla spôsob, ako sa ozvať a skontrolovať Nickyho.

My, matky, sme zvyknuté zostať v kontakte. Viete, aké to je, keď sa usilujeme niekomu dovolať. Akoby nás niečo posadlo. Voláme a píšeme a snažíme sa nevolať a nepísať, pretože práve sme zavolali a napísali.

Keď zavolám Emily, prepojí ma do odkazovej schránky. Počujem priateľkin energický hlas profesionálky. „Ahoj, dovolali ste sa Emily Nelsonovej. Prosím, nechajte mi krátky odkaz, ozvem sa, len čo to bude možné. Do skorého počutia!“

„Emily, to som ja, Stephanie. Čím skôr zavolaj!“

Nastal čas uložiť chlapcov do postele. Emily sa stále neozvala. Nikdy predtým sa to nestalo. V útrobách sa mi usádza strach. Úplný horor. Nechcem však, aby deti a najmä Nicky niečo...

Viac nemôžem, mamy. Je toho priveľa.

S láskou

Stephanie

4

BLOG STEPHANIE

Duchovia minulosti

Čau, mamy!

Spomínate si, často som blogovala, ako som sa pred Milesom snažila utajiť zdrvenie po smrti jeho otca Davisa, ktorý zahynul pri autonehode s mojím bratom Chrisom.

Stalo sa to v jedno nádherné letné sobotné popoludnie. Davis stratil kontrolu nad naším veteránom Camaro a narazil do stromu. V priebehu jedinej minúty sa nám zmenil svet.

Prišla som o muža svojho života, ak nepočítam otca, ktorý zomrel, keď som mala osemnásť rokov. A Miles stratil ocka aj milovaného strýka.

Syn mal dva roky, ale cítil môj žiaľ. Musela som sa držať pre jeho dobro, zosypala som sa, až keď zaspal. Bola to vynikajúca príprava (ak sa to tak dá nazvať), takže chlapci nevytušili, aké starosti si robím o Emily.

Uložila som deti do postele a dala si pohár vína na upokojenie nervov.

Na druhý deň ráno ma strašne bolela hlava, ale správala som sa, akoby nič. Obliekli sme sa. Našťastie Nicky u nás zostal už predtým a nevyzeralo to čudne. Nicky a Miles sú približne rovnako vysokí, Nicky bez problémov oblečie Milesove veci. Mimochodom, aj vďaka tomu som si bola stopercentne istá, že Emily plánovala syna vyzdvihnúť – v opačnom prípade mu vždy zabalí náhradné oblečenie.

Emily sa stále neozvala. Zmocňovala sa ma panika. Tak sa mi triasli ruky, že keď som chlapcom sypala do misiek cereálne kolieska, väčšina skončila na stole a na podlahe. V tej chvíli som pocítila, ako veľmi mi chýba Davis – niekto, kto by pomohol, poradil, upokojil ma.

Rozhodla som sa zaviesť deti do škôlky a potom zvážiť ďalší postup.

Netušila som, komu sa ozvať. Vedela som, že Sean – manžel Emily, Nickyho otec – je kdesi v Európe, no nemala som naňho číslo.

Porušila som základné pravidlo všetkých matiek. Nikdy neprevezmite dieťa bez kontaktov pre prípad núdze! Číslo na oboch rodičov aj do práce. Kontakt na príbuzného, prípadne niekoho, kto je oprávnený spraviť vážne rozhodnutie týkajúce sa zdravotného stavu. Meno a telefónne číslo detského lekára.

Ja som mala kontakt akurát na opatrovateľku. Alison je rozumné dievča. Dôverujem jej, hoci poznáte môj názor na deti vychovávané opatrovateľkami. Alison tvrdila, že Emily plánovala nechať Nickyho na noc. Konečne dobrá správa! Nespýtala som sa, kedy sa má Emily vrátiť. Bála som sa, že by to vyznelo... čudne. Viete, aké sú matky citlivé, keď ide o schopnosť postarať sa o dieťa.

Určite si hovoríte, že som nielen nezodpovedná, ale aj nasprostastá, keď som si nevypýtala číslo na Nickyho otca. Uznávam, je to neospravedlniteľné. Môžem jedine poprosiť, aby ste ma príkro neodsúdili.

Deti som zaviezla do škôlky a pani Kerryovej, skvelej učiteľke, som nahovorila, že chlapci spali plánovane u mňa.

Zrazu ma premkol šialený pocit, že ak prezradím podrobnosti o tom, ako sa Emily nevrátila ani nezavolala, dostanem priateľku do problémov. Ako keby som donášala. Udala ju, že nie je dosť dobrá mama.

Pani učiteľke som tvrdila, že sa nemôžem priateľke dovolať, no inak je všetko v poriadku. Zrejme sme sa len nepochopili, ako dlho Nicky zostane. Pre istotu by mi však mohli dať Seanovo číslo.

Pani Kerryová spomenula, že manžel mal stráviť niekoľko dní v Londýne.

Milesove učiteľky ma majú rady. Všetky čítajú môj blog. Páči sa im, ako pozitívne píšem o škôlke, ako im posielam vrúcne pozdravy a ďakujem za skvelú prácu s deťmi.

Pani Kerryová mi ochotne poskytla Seanovo číslo. Zdalo sa mi však (jedným okom ponad telefón), že si ma trochu nedôverčivo obzerá. Hneď som sa pokarhala, že som paranoidná. Prejavuje záujem, a nie nedôveru. Netreba hneď súdiť.

So Seanovým číslom som sa cítila lepšie. Zrejme som mala okamžite zavolať. Sama neviem, prečo som to nespravila.

Namiesto toho som zavolala do firmy, kde Emily pracuje.

Dennis Nylon, s. r. o. Áno, tam. Vyšlo to zo mňa. Pre mnohé z nás je Dennis Nylon to, čo Dior a Chanel pre naše matky. Vzdialené, nedosiahnuteľné, všemocné módne božstvo.

Požiadala som mladého (okrem Emily je tam každý takmer dieťa) muža, ktorý zdvihol telefón, aby ma prepojil do kancelárie Emily Nelsonovej. Jej sekretárka Valerie sa ma stokrát opýtala, kto som. Dobre, chápem. Valerie ma v živote nevidela. Ale naozaj pozná toľko žien s menom Stephanie? A pozná ich Emily?

Predstavila som sa ako matka Nickyho najlepšieho kamaráta. Valerie sa ospravedlňovala, Emily vraj nie je v kancelárii. Odvetila som, že je mi to ľúto, ale Nicky prespal u mňa, pretože Emily poňho neprišla. Mala by som sa obrátiť na niekoho konkrétneho? Každá mama by mala mať niekoho ako Valerie. Osobnú asistentku. Riešime toľko vecí – a často potrebujeme pomoc.

Davis mal dvoch pomocníkov, Evana a Anitu. Mladých nadaných dizajnérov. Niekedy mám pocit, že som jediný človek na svete bez asistenta. Pravdaže, žartujem. Máme sa lepšie ako väčšina ľudí, no predsa...

Premkol ma nepríjemný pocit.

Valerie sľubovala, že niekto sa mi čoskoro ozve, no nestalo sa.

Blogovala som už, aká nezmyselná priepasť niekedy vzniká medzi pracujúcimi matkami a matkami na materskej. Nikdy som to nepovedala nahlas, ale vždy som Emily trošku závidela jej kariéru. Ten lesk, vzrušenie, takmer neobmedzený prístup k šatám. Dôverné rozhovory so známymi osobnosťami, módne prehliadky... všetky tie cool veci, čo Emily robí, kým ja natieram hrianky arašidovým maslom, utieram rozliaty jablkový džús a píšem blogy. Ale aby to nevyzeralo, že si nevážim možnosť spojiť sa (teraz už) s tisíckami matiek na celom svete. Navyše viem, že Emily chýba strašne veľa vecí, také obyčajné radosti, ktoré si ja užívam s Milesom každučké popoludnie.

V práci sa nikto nevzrušoval. Pracovala tam v podstate od skončenia vysokej školy. Čakala by som, že Dennis vystúpi v televízii s prosbou, aby ju hľadali.

Upokoj sa, Stephanie, zvoľni. Nie je preč až tak dlho.

Vďaka, mamy. Stačí pomyslenie, že niekto číta tieto riadky, a hneď sa cítim lepšie.

S láskou

Stephanie

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ

1

2

3

4