John Grisham

ROGUE LAWYER

Copyright © 2015 by Belfry Holdings, Inc.

All rights reserved

Translation © 2016 by Alena Redlingerová

Jacket design © 2016 by Emil Křižka

Slovak edition © 2016 by Ikar

Z anglického originálu Rogue Lawyer (Doubleday,

a division of Penguin Random House LLC, New York 2015) preložila Alena Redlingerová.

Redigovala Katarína Jusková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2016 ako svoju 4 843. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4969-1

PRVÁ ČASŤ

POHŔDANIE

1

VOLÁM SA SEBASTIAN RUDD, A AJ KEĎ SOM ZNÁMY advokát, moje meno neuvidíte na bilbordoch, autobusových zastávkach ani v Zlatých stránkach. Nikomu neplatím, aby som bol v televízii, ale často sa v nej objavujem. Nenájdete ma v žiadnom telefónnom zozname. Nemám tradičnú kanceláriu. Nosím pri sebe zbraň – legálne –, lebo moje meno a tvár priťahujú pozornosť ľudí, ktorí takisto nosia pri sebe zbrane a neváhajú ich použiť. Bývam sám, zvyčajne aj spávam sám, na udržiavanie priateľských vzťahov nemám potrebnú trpezlivosť a pochopenie. Môj život je právo, vždy náročné, príležitostne aj naplňujúce. Nenazval by som ho „žiarlivou milenkou“ ako dnes už zabudnutý, kedysi slávny muž. Podobá sa skôr na panovačnú manželku, ktorá má pod palcom rodinné financie. Nedá sa pred ním uniknúť.

V poslednom čase nocujem v lacných moteloch, každý týždeň v inom. Nerobím to zo šetrnosti, snažím sa len prežiť. Sú totiž ľudia, čo by ma radi zabili, a podaktorí s tým nerobia žiadne tajnosti. Na právnickej fakulte vás nikto nepripraví na to, že raz budete obhajovať človeka obvineného z natoľko ohavného zločinu, až sa inokedy mierumilovní občania chopia zbraní a vyhrážajú sa zabitím nielen obvinenému, ale aj jeho obhajcovi, či dokonca sudcovi.

Nevyhrážajú sa mi prvýkrát. Patrí to k práci obhajcu gaunerov, čo je špecializácia, ktorá mi viac-menej prischla asi pred desiatimi rokmi. Keď som skončil školu, právnických miest bolo málo. Dosť neochotne som sa teda zamestnal na čiastočný úväzok v mestskom úrade verejného obhajcu. Odtiaľ som prešiel do malej neziskovej firmy, ktorá sa venovala iba obhajobám páchateľov trestných činov. O niekoľko rokov sa položila, a ja som ostal na ulici spolu s množstvom iných zúfalcov, čo sa snažili zarobiť si na živobytie.

Potom ma zviditeľnil jeden prípad. Nedá sa povedať, že ma preslávil, lebo, nalejme si čistého vína, ako môžete právnika označiť za slávneho v miliónovom meste? Mnohí si to o sebe myslia. Usmievajú sa na vás z bilbordov a modlia sa, aby ste zbankrotovali, predvádzajú sa v televíznych reklamných spotoch a predstierajú, že ich trápia vaše úrazy, ale za všetku publicitu musia zaplatiť. Ja nie.

Lacné motely striedam týždeň čo týždeň. Práve som uprostred procesu v pochmúrnom zaostalom meste Milo, zapadákove vzdialenom dve hodiny autom od môjho bydliska v City. Obhajujem osemnásťročného, nie práve najbystrejšieho chalana, ktorého obvinili zo zabitia dvoch dievčatiek; je to jeden z najodpornejších zločinov, aké som kedy videl, a videl som ich dosť. Moji klienti sú skoro vždy vinní, takže zvyčajne nezalamujem rukami, keď čakám, či dostanú, čo si zaslúžia. Tentoraz je to iné, lebo Gardy je nevinný. Niežeby na tom záležalo. Nezáleží. Pre Milo je najdôležitejšie, že Gardyho odsúdia na smrť a popravia v najbližšom možnom termíne, aby boli ľudia spokojní a mohli sa pohnúť ďalej. Kam presne? Netuším, a je mi to fuk. Milo kráča dozadu už päťdesiat rokov a jeden mizerný verdikt na tom nič nezmení. Čítal som a počul, že mesto túži po „ukončení“, nech už to znamená čokoľvek. Človek by musel byť totálny idiot, aby uveril, že Milo čaká pokrok a prosperita, že v ňom zavládne znášanlivosť, len čo Gardy vyfasuje injekciu.

Moja práca je mnohovrstevná a zložitá, no súčasne aj celkom jednoduchá. Štát mi platí, aby som poskytol špičkové právnické služby obžalovanému z vraždy prvého stupňa, čo znamená, že musím bojovať zubami-nechtami, rozpútať hotové peklo v súdnej sieni, kde ma nikto nepočúva. Gardyho už v podstate odsúdili v deň, keď ho zatkli, proces je len formalita. Sprostí a zúfalí policajti nafúkli obvinenie a vyfabrikovali dôkazy. Prokurátor to vie, ale nemá chrbtovú kosť a o rok ho čakajú ďalšie voľby. Sudca spí. Porotcovia sú v zásade milí obyčajní ľudia, na procese vyvaľujú oči a ochotne uveria každému klamstvu, čo vyprodukujú ich hrdí zástupcovia vo svedeckých výpovediach.

V Mile je lacných motelov dosť, ale tam ísť nemôžem. Lynčovali by ma, zbičovali, upálili na hranici, alebo v lepšom prípade by mi ostreľovač vpálil guľku medzi oči, a hneď by bolo po všetkom. Štátni policajti ma počas procesu chránia, ale je mi jasné, čo si o tom myslia. Vidia ma rovnako ako väčšina ľudí. Pre nich som dlhovlasý pochybný chlapík, dosť šibnutý, aby bojoval za práva vrahov detí a podobných indivíduí.

Momentálne bývam v moteli Hampton Inn asi dvadsaťpäť minút cesty od Mila. Jedna noc tu stojí šesťdesiat dolárov, ale štát mi to preplatí. Vo vedľajšej izbe je Partner, mohutný chlap ozbrojený po zuby, nosí čierne obleky a vozí ma, kam treba. Partner je môj šofér, bodygard, dôverník, koncipient, nosič golfových palíc a jediný priateľ. Jeho vernosť som si vyslúžil, keď ho porota vyhlásila za nevinného v prípade zabitia tajného agenta z protidrogového. Zo súdnej siene sme vyšli spolu a odvtedy sme nerozluční. Najmenej dvakrát sa ho policajti mimo služby pokúsili zabiť. Raz vyštartovali aj po mne.

Ešte sa držíme na nohách. Presnejšie, ešte uhýbame.

2

O 8.00 MI PA RTNER ZAŤUKÁ NA DVERE. JE ČAS ÍSŤ. Zaželáme si dobré ráno a nastúpime do veľkej čiernej nákladnej dodávky Ford, upravenej podľa mojich požiadaviek. Keďže mi slúži aj ako kancelária, zadné sedadlá sú rozmiestnené okolo vyklápacieho stolíka, zabudovaného do steny. Je tu pohovka, na ktorej často trávim noc. Všetky okná sú dymové a nepriestrelné. Mám tu televízor, stereo súpravu, internet, chladničku, bar, zopár zbraní a rezervné oblečenie. Sedím vpredu vedľa Partnera, a keď vyjdeme z parkoviska, rozbalíme sendviče s klobásou z fastfoodu. Pred nami ide neoznačené policajné auto, odprevadí nás až do Mila. Druhé je za nami. Posledná vyhrážka zabitím spred dvoch dní prišla e-mailom.

Partner nikdy neprehovorí, kým ho niekto neosloví. Ja som to pravidlo nezaviedol, ale páči sa mi. Dlhé odmlky mu neprekážajú a mne takisto nie. Po rokoch mlčania sme sa naučili dorozumievať kývnutím, žmurknutím aj tichom. V polovici cesty do Mila otvorím spis a začínam si robiť poznámky.

Bola to taká príšerná dvojnásobná vražda, že s tým prípadom nechcel mať nič spoločné ani jeden miestny právnik. Keď zatkli Gardyho, stačil jediný pohľad, a každému bolo jasné, že je vinný. Dlhé vlasy odfarbené načierno, neuveriteľná zbierka pírsingov na tvári a tetovaní na celom tele, oceľové náušnice, chladné svetlé oči a úškrn, ktorý hovoril: ‚Okej, urobil som to, čo teraz?‘ V prvom článku, čo vyšiel v tunajších novinách, Gardyho opísali ako „prívrženca satanského kultu, ktorý už v minulosti obťažoval deti“. To je podľa nich pravdivé a nezaujaté informovanie verejnosti? Gardy nikdy nebol členom žiadnej sekty, a pokiaľ ide o obťažovanie detí, bolo to inak. Napriek tomu ho od prvej chvíle považovali za vinného, čudujem sa, že sme to dotiahli až sem. Chceli ho obesiť už pred niekoľkými mesiacmi.

Asi netreba dodávať, že každý právnik v Mile zamkol dvere a vyvesil telefón. V meste nie je úrad verejného obhajcu, na to je príliš malé, takže prípady prideľuje sudca. Existuje nepísané pravidlo, že kauzy, na ktorých sa nedá zarobiť, dostávajú mladší právnici, lebo, po prvé, niekto ich zobrať musí a po druhé, starší právnici to tiež robili, keď boli mladší. Všetci do jedného odmietli obhajovať Gardyho, a medzi nami, ani im to nezazlievam. Je to ich mesto, ich životy, každému, kto by sa postavil na stranu zvrhlého vraha, by to navždy zničilo kariéru.

Ako spoločnosť síce veríme, že človek obvinený zo závažného zločinu má právo na spravodlivý proces, ale keď príde na lámanie chleba, je ťažké nájsť schopného právnika, ktorý by zaručil, že proces bude naozaj spravodlivý. Právnici ako ja žijú s otázkou: „Ako môžete obhajovať takého vyvrheľa?“

„Niekto musí,“ odpovedám rýchlo a odchádzam. Naozaj chceme spravodlivé procesy? Nie, nechceme.

Chceme spravodlivosť a chceme ju rýchlo. Spravodlivosť posudzujeme z prípadu na prípad.

Neveríme na spravodlivé procesy, čo je dobre, lebo nič také nemáme. Prezumpcia neviny sa zmenila na prezumpciu viny. Dôkazové bremeno je na smiech, pretože dôkazy často klamú. Vina nad všetku pochybnosť znamená, že ak to podozrivý pravdepodobne urobil, treba ho zavrieť.

Tak či onak, právnici akoby sa prepadli pod zem a Gardy nikoho nemal. O mojej povesti svedčí, žiaľ alebo našťastie, že čoskoro zavolali mne. V miestnych právnických kruhoch dobre vedia, že keď nemôžu zohnať nikoho iného, treba volať Sebastianovi Ruddovi. Ten bude obhajovať hocikoho!

Keď zatkli Gardyho, pred väzením sa zhromaždil dav a všetci kričali, že chcú spravodlivosť. A keď ho policajti viedli k autu, čo ho malo odviezť na súd, ľudia ho preklínali a hádzali doňho kamene a paradajky. Miestne noviny nevynechali ani jednu podrobnosť, udalosť sa dokonca ocitla aj vo večerných televíznych správach v City (v Mile totiž nie je žiadna televízna stanica okrem káblovej). Hulákal som na sudcu, aby zmenil miesto konania, prosil som ho, aby proces presunul do mesta vzdialeného aspoň sto kilometrov, tam by sme možno našli porotcov, ktorí chalana nikdy neobhadzovali svinstvom ani nepreklínali pri večeri. Súd to zamietol. Zamietol všetky moje predprocesné podania.

Mesto chce spravodlivosť. Mesto chce ukončenie.

Dnes ma nevíta dav, keď vchádzame na príjazdovú cestu za súdnou budovou, len zopár zvyčajných aktérov. Zhŕkli sa za policajnou zátarasou a v rukách držia trápne transparenty s nápismi ako: VRAHA DETÍ OBESIŤ, SATAN ČAKÁ a PREČ SO SMRADOM RUDDOM! Postáva tam asi desať zúfalcov, čakajú, aby ma mohli vypískať a ukázať, ako nenávidia Gardyho, ktorý sem dorazí zhruba o päť minút. Na začiatku procesu priťahovali pozornosť kameramanov a niektorí z nich sa dostali do novín aj so svojimi transparentmi. To ich, pochopiteľne, povzbudilo, a odvtedy tu stoja dennodenne. Tučná Susie s ceduľou SMRAD RUDD na mňa zazerá, akoby ma chcela zastreliť. Guľový Bob vyhlasuje, že je príbuzný mŕtvych dievčat a proces považuje za stratu času.

Obávam sa, že má pravdu.

Keď zastavíme, Partner obehne auto k mojim dverám, kde už stoja traja mladí zástupcovia šerifa, rovnako svalnatí ako on. Vystúpim, chránený hradbou ich tiel, rýchlo ma vedú k zadným dverám do budovy, Guľový Bob vykrikuje, že som kurva. Ďalší bezpečný vstup. Nespomínam si, že by v moderných dejinách zastrelili obhajcu zločinca uprostred procesu pri vstupe do budovy. Napriek tomu som zmierený s možnosťou, že budem prvý.

Vedú ma po úzkom točitom schodisku, kam nemá prístup nikto iný, do malej miestnosti bez okien, kde kedysi držali väzňov, ktorí sa chceli rozprávať so sudcom. Zakrátko prichádza Gardy, našťastie celý. Partner vyjde von a zabuchne dvere.

„Ako sa máš?“ spýtam sa.

Usmeje sa a šúcha si zápästia, na pár hodín mu zložili putá. „Okej, hádam, len som sa nevyspal.“ Ani sa neosprchoval, lebo sa bojí. Občas to skúsi, ale nepustia mu teplú vodu. Preto z Gardyho cítiť starý pot a špinavé plachty, a ja som vďačný, že je dosť ďaleko od poroty. Čierna farba mu pomaly mizne z vlasov, každý deň ich má svetlejšie a tvár čoraz bledšiu. Pred očami porotcov mení farbu, čo je pre nich neklamné znamenie jeho animalistických schopností a satanských sklonov.

„Čo bude dnes?“ spýta sa s takmer detskou zvedavosťou. Má IQ 70, čo len tak-tak stačí, aby ho riadne odsúdili a popravili.

„To, čo inokedy, Gardy. Obávam sa, že nič nové.“

„Nemôžete ich prinútiť, aby prestali klamať?“

„Nie.“

Štát nedisponuje nijakými fyzickými dôkazmi, ktoré by spájali Gardyho s vraždami. Nemá nič. Lenže namiesto toho, aby na základe nedostatku dôkazov prehodnotil svoj postoj, robí to, čo vždy. Pokračuje v procese postavenom na klamstvách a vyfabrikovaných svedeckých výpovediach. Gardy strávil v súdnej sieni dva týždne, počúval tie lži, zatváral oči a krútil hlavou. Dokáže krútiť hlavou celé hodiny, porotcovia si musia myslieť, že je blázon. Vravel som mu, aby s tým prestal, aby si sadol rovno, vzal si pero a čarbal do poznámkového bloku, ako keby mal v hlave všetko v poriadku, ako keby sa chcel brániť a vyhrať. Lenže on toho jednoducho nie je schopný, a ja sa nemôžem hádať s klientom v súdnej sieni. Povedal som mu, aby si zakryl potetované ruky a krk, ale on je na ne hrdý. Prikázal som mu zbaviť sa pírsingov, ale trvá na tom, že zostane sám sebou. Múdri ľudia, čo riadia mestské väzenie, zakazujú pírsingy všetkého druhu, pravda, pokiaľ nejde o Gardyho. Nech ich má, koľko chce. Musíš vyzerať ako šialený satanista, Gardy, aby tvoji blížni nemali problém s tvojou vinou.

Na klinci visí ramienko s bielou košeľou a bavlnenými nohavicami, nosí ich každý deň. Zaplatil som za tie veci, boli lacné. Pomaly si rozzipsuje oranžovú kombinézu a vyzlečie ju. Nenosí spodnú bielizeň, to som si všimol už prvý deň procesu, a odvtedy sa snažím nevšímať si to. Pomaly sa oblieka. „Toľko klamania,“ povie.

A má pravdu. Štát už predvolal devätnásť svedkov, a ani jeden neodolal pokušeniu zveličovať alebo rovno klamať. Patológ, ktorý v štátnom kriminalistickom labáku vykonal pitvy, povedal pred porotou, že príčinou smrti oboch malých obetí bolo utopenie, ale nezabudol dodať, že dôležitým faktorom bol aj „úder tupým predmetom do hlavy“. Pre žalobcu je lepšie, keď porota verí, že dievčatká boli znásilnené a zbité do bezvedomia, predtým ako ich hodili do vody. Neexistuje jediný fyzický dôkaz o sexuálnom násilí, ale prokurátorovi to nezabránilo urobiť z toho súčasť prípadu. Tri hodiny som sa dohadoval s patológom, ale nie je ľahké protirečiť odborníkovi, aj keď je neschopný.

Keďže štát nemá dôkazy, musí si ich vyrobiť. Do neba volajúca výpoveď vyšla z úst väzenského udavača s výstižnou prezývkou Sopeľ. Je to obyčajný klamár, v súdnej sieni je ako doma, povie čokoľvek, čo mu prikáže prokurátor.

Pokiaľ ide o Gardyho prípad, Sopeľ bol zase vo väzbe za kšefty s drogami a čakalo ho desať rokov basy. Policajti potrebovali svedeckú výpoveď a Sopeľ im bol, samozrejme, k dispozícii. Nahustili doňho podrobnosti zločinu a potom previezli Gardyho do okresného väzenia, kde bol Sopeľ vo väzbe. Gardy nevedel, prečo ho premiestnili, netušil, že mu nastražili pascu. (Stalo sa to predtým, ako som zobral ten prípad.) Gardyho zatvorili do jednej cely so Sopľom, ktorý rád rozprával a chcel spoluväzňovi pomôcť. Tvrdil, že neznáša policajtov a pozná zopár dobrých právnikov. Čítal o vraždách dievčat a tuší, kto ich zabil. Keďže Gardy o vraždách nič nevedel, nemal čo dodať. Napriek tomu neprešlo ani dvadsaťštyri hodín a Sopeľ vyhlásil, že počul celé priznanie. Policajti ho odviedli z cely a Gardy sa s ním až do procesu nestretol. Sopeľ sa na úlohu svedka dôkladne pripravil, bol čistý, mal na sebe košeľu a kravatu, dal sa ostrihať nakrátko a pred porotou si zakryl tetovanie. Zopakoval Gardyho údajné priznanie aj s neuveriteľnými podrobnosťami – ako dievčatá sledoval do lesa, zhodil ich z bicyklov, zapchal im ústa, zviazal ich a potom mučil, znásilňoval a bil, až kým ich nehodil do vody. Podľa Sopľovej verzie bol vtedy Gardy nafetovaný a často počúval heavymetal.

Podal celkom slušný výkon. Vedel som, že klame, vedel to Gardy, Sopeľ, policajti a prokurátor, a podľa mňa aj sudca mal isté pochybnosti. Porotcovia jeho výpoveď zhltli aj s navijakom a nenávistne zazerali na môjho klienta, ktorý to všetko počúval so zatvorenými očami a stále krútil hlavou, nie, nie, nie. Sopľova výpoveď obsahovala množstvo nechutných detailov, až bolo ťažké uveriť, že si všetko vymyslel. Nikto nedokáže takto klamať!

Vypočúval som Sopľa osem hodín, celý úmorný deň. Sudca bol nevrlý, porotcom sa od únavy zatvárali oči, ale ja som mohol pokračovať hoci aj týždeň. Spýtal som sa Sopľa, koľko ráz už vypovedal pri procese v prípade trestného činu. Vraj asi dvakrát. Vytiahol som záznamy, osviežil mu pamäť a spomenul všetkých deväť procesov, v ktorých predviedol ten istý zázrak pre našich poctivých a férových prokurátorov. Keď sa mu obnovila pamäť, spýtal som sa, koľko ráz mu prokurátor zmiernil trest po tom, čo preňho klamal pred súdom. Nikdy, povedal, a tak som znova prešiel tých deväť prípadov. Predložil som záznamy. Všetkým – najmä porotcom – muselo byť jasné, že Sopeľ je klamár a chronický udavač, vždy ochotný falošne svedčiť výmenou za zmiernenie trestu.

Priznám sa bez mučenia – zvyčajne sa na súde rozčúlim, čo má často nepríjemné následky. Prestal som sa ovládať a útočil som na Sopľa tak neúnavne, až ho niektorí porotcovia začali ľutovať. Nakoniec mi sudca prikázal pohnúť sa ďalej, ale neposlúchol som. Nenávidím klamárov, hlavne tých, čo prisahajú, že budú vypovedať pravdivo a potom si z prsta vycicajú výpoveď, čo poškodí môjho klienta. Kričal som na Sopľa, sudca kričal na mňa, až som mal dojem, že kričia všetci. Gardymu to veľmi nepomohlo.

Človek by čakal, že prokurátor preruší svoju prehliadku klamárov dôveryhodnými svedkami, lenže to by si vyžadovalo určitý stupeň inteligencie. Nasledujúci svedok bol ďalší väzeň, ďalší feťák, ktorý vypovedal, že bol na chodbe neďaleko Gardyho cely a počul, ako sa priznal Sopľovi.

Jedna lož stíha druhú.

„Nech už prestanú, prosím,“ ozve sa Gardy.

„Snažím sa, Gardy. Robím, čo môžem. Musíme ísť.“

3

ZÁSTUPCA ŠERIFA NÁS VEDIE DO SÚDNEJ SIENE, ZASE praská vo švíkoch a vládne tam atmosféra napätého očakávania. Dnes je desiaty deň svedeckých výpovedí, a ja už verím, že v tomto zapadákove sa nič iné nedeje. Sme tu pre zábavu! Súdna sieň je preplnená, ľudia stoja aj popri stenách. Ďakujem Bohu za chladné počasie, inak by sme sa kúpali vo vlastnom pote.

Každý proces vo veci vraždy si vyžaduje prítomnosť najmenej dvoch právnikov na strane obhajoby. Môj spolupracovník je Trots, zadubený tupec, ktorý by mal spáliť svoju právnickú licenciu a prekliať deň, keď mu zišlo na um ukázať sa v súdnej sieni. Pochádza z mestečka tridsať kilometrov od Mila, myslel si, že to je dosť ďaleko, aby sa vyhol nepríjemnostiam spojeným s účinkovaním v Gardyho nočnej more. Trots sa dobrovoľne ponúkol, že sa postará o predprocesné úkony, zjavne s úmyslom opustiť loď, ak sa uskutoční proces. Nevyšlo mu to. Zbabral predprocesné úkony, ako to dokáže len nováčik, a pokúsil sa zo všetkého vyvliecť. V žiadnom prípade, povedal sudca. Trots potom považoval za celkom prijateľný nápad obsadiť druhú stoličku, získať skúsenosti, zažiť stres spojený so skutočným procesom a tak ďalej, ale po viacerých vyhrážkach smrťou sa prestal snažiť. Pre mňa sú vyhrážky smrťou bežnou súčasťou dňa ako ranná káva a policajti, čo klamú.

Trikrát som podal žiadosť s cieľom zbaviť sa Trotsa na druhej stoličke. Všetky, prirodzene, zamietli, a tak spolu s Gardym musíme pri stole strpieť tupca, ktorý skôr zavadzia ako pomáha. Trots sedí čo najďalej od nás, hoci vzhľadom na Gardyho osobnú hygienu sa mu ani nečudujem.

Gardy sa mi pred niekoľkými mesiacmi zdôveril, že keď ho Trots prvýkrát vypočúval v okresnom väzení, šokovalo ho, keď Gardy vyhlásil, že je nevinný. Dokonca sa preto pohádali. To má byť horlivý obhajca?

Trots sedí na konci stola so sklonenou hlavou, robí si zbytočné poznámky, nič nevidí, nič nepočuje, ale aj tak cíti pohľady tých za nami, ktorí nás nenávidia a najradšej by nás videli visieť aj s naším klientom. Trots dúfa, že to prejde, a len čo sa skončí proces, bude pokračovať vo svojom doterajšom živote a kariére. Omyl. Pri najbližšej možnej príležitosti naňho podám sťažnosť na štátnu advokátsku komoru za neúčinnú asistenciu pred procesom aj počas neho. Nebude prvá, viem, čo napísať. S komorou som na vojnovej nohe a poznám pravidlá hry. Keď s Trotsom skončím, bude chcieť vrátiť licenciu a zamestnať sa v autobazári.

Gardy sedí medzi nami. Trots na svojho klienta ani nepozrie a čuší.

Prokurátor Huver príde k nášmu stolu a podá mi papier. Žiadne dobré ráno, nič. Už dávno sme sa vykašľali aj na najnevinnejšie zdvorilostné frázy, a keby jeden z nás čosi zamrmlal, bolo by to veľké prekvapenie. Nenávidím toho chlapa rovnako ako on mňa, ale oproti nemu som vo výhode. Skoro každý mesiac mám do činenia s namyslenými prokurátormi, ktorí klamú, podvádzajú, nespolupracujú, zakrývajú, ignorujú etický kódex a robia všetko možné, len aby dosiahli odsúdenie, aj keď poznajú pravdu a pravda hovorí, že sa mýlia. Takže dobre poznám to plemeno, ten druh, tú podtriedu právnikov, ktorí sú povznesení nad zákon, pretože zákon sú oni. Huver na rozdiel odo mňa málokedy pracuje s takými ako ja, lebo nanešťastie preňho nedostáva veľa senzačných prípadov, nehovoriac o tých, keď obvinený príde na súd v sprievode pitbula, ktorý ho chráni. Keby častejšie prichádzal do styku s besnými obhajcami, možno by nás nenávidel ešte viac. Pre mňa je to spôsob života.

Vezmem si papier a spýtam sa: „Kto bude váš klamár dňa?“

Bez slova sa vráti k svojmu stolu, kde sedia jeho dôležití asistenti v tmavých oblekoch a predvádzajú sa pred miestnymi. Hrajú v najväčšej šou svojich mizerných kariér, často mám dojem, že pri tom stole sa tlačia všetci z okresnej prokuratúry, čo vedia chodiť, rozprávať, pretŕčať sa v lacnom obleku a držať v ruke novú aktovku, aby sa postarali o spravodlivosť.

Zriadenec vyštekne, vstanem, sudca Kaufman vojde, všetci si posadajú. Gardy sa odmieta postaviť, aby vzdal úctu veľkému mužovi. Spočiatku to jeho ctihodnosť fakt štvalo. Prvý deň procesu – teraz sa mi zdá, že odvtedy ubehla celá večnosť – ma ostro upozornil: „Pán Rudd, požiadajte svojho klienta, aby vstal, dobre?“

Poslúchol som, ale Gardym to ani nepohlo. Sudca sa cítil trápne a neskôr sme o tom debatovali v jeho pracovni. Pohrozil, že môjho klienta obviní z pohŕdania súdom a bude ho držať vo väzení aj počas procesu. Dal som najavo, že súhlasím, ale utrúsil som, že takú prehnanú reakciu viac ráz spomeniem v odvolaní.

Gardy múdro poznamenal: „Čo mi ešte môžu urobiť?“ A tak sudca Kaufman začína každé ráno dlhým škaredým pohľadom na môjho klienta, ktorý sa zvyčajne rozvaľuje na stoličke, chytá si krúžok v nose alebo prikyvuje so zatvorenými očami. Netuším, koho z nás dvoch Kaufman neznáša viac. Rovnako ako celé Milo, aj on je už dlho presvedčený o Gardyho vine. A ako všetci v súdnej sieni, aj on ma nenávidí od prvého dňa procesu.

To nič. Pri tejto práci málokedy získate spojencov a rýchlo si narobíte nepriateľov.

Kaufman, ktorý rovnako ako Huver dúfa, že bude znova zvolený, nasadí silený úsmev politika a privíta všetkých vo svojej súdnej sieni, kde ich čaká ďalší zaujímavý deň venovaný hľadaniu pravdy. Podľa výpočtov, ktoré som si robil raz cez obedňajšiu prestávku, keď bola sieň prázdna, za mnou sedí asi tristodesať ľudí. Všetci okrem Gardyho matky a sestry sa modlia za jeho odsúdenie a rýchlu popravu. Záleží na sudcovi Kaufmanovi. Na sudcovi, ktorý zatiaľ pripustil každé krivé svedectvo, čo mu ponúkol štát. Občas mám dojem, akoby sa bál, že stratí zopár hlasov, keď prijme čo len jednu moju námietku.

Keď sú všetci na svojich miestach, privedú porotcov. Štrnásť ľudí – vybraných dvanásť plus dvaja náhradníci pre prípad, že niekto ochorie alebo spraví priestupok. Nie sú v izolácii (hoci som o to žiadal), a tak môžu ísť večer domov a pretriasať Gardyho a mňa pri rodinnej večeri. Jeho ctihodnosť ich zakaždým varuje, že nesmú hovoriť o prípade, ale keď nasadajú do áut a odchádzajú, priam ich počujem kvákať. Už sú rozhodnutí. Keby mali hlasovať teraz, pred výpoveďami svedkov obhajoby, uznali by Gardyho za vinného a žiadali popravu. Potom by sa vrátili domov ako hrdinovia a rozprávali o procese až do konca svojich životov. Keď Gardy dostane injekciu, budú pyšní na svoju významnú úlohu pri nastolení spravodlivosti. Milo ich bude nosiť na pleciach. Budú im blahoželať, zastavovať ich na ulici, spoznávať v kostole.

Kaufman, ešte plný elánu, ich víta, ďakuje im za občiansku službu a vážne sa pýta, či sa s nimi niekto neskontaktoval s cieľom ovplyvniť ich úsudok. Zvyčajne to vyvolá niekoľko nevraživých pohľadov na mňa, ako keby som mal čas a energiu, nehovoriac o hlúposti, zakrádať sa v noci po uliciach Mila a sledovať porotcov, aby som ich, po prvé, podplatil, po druhé, zastrašil alebo po tretie, o niečo žiadal. Každý totiž vie, že som jediný podvodník v miestnosti, bez ohľadu na hriechy spáchané druhou stranou.

Pravda je taká, že keby som mal peniaze, čas a ľudí, podplatil by som alebo zastrašil každého člena poroty. Ak štát s neobmedzenými zdrojmi môže viesť ničím nepodložený proces a podvádzať na každom kroku, legitimizuje tým podvádzanie. Neexistujú mantinely ani férová hra. Advokátovi, ktorý bojuje za záchranu nevinného klienta, zostáva jediná možnosť: podvádzať pri obhajobe.

Lenže ak obhajcu prichytia pri podvode, súd ho potrestá, advokátska komora prinajmenšom napomenie, možno ho aj obvinia. Ak prichytia prokurátora, buď ho znova zvolia alebo povýšia na sudcu. V našom systéme prokurátor nikdy nezodpovedá za svoje skutky.

Porotcovia ubezpečujú jeho ctihodnosť, že je všetko v poriadku. „Pán Huver,“ povie vážnym tónom, „predvolajte ďalšieho svedka, prosím.“ Tým je fundamentalistický kazateľ, ktorý prerobil starú predajňu Chryslerov na Chrám svetovej žatvy a dennodenne priťahuje zástupy divákov, aby sledovali jeho modlitebné maratóny. Videl som ho na miestnej káblovke; raz stačilo. Tu si vyslúžil slávu tvrdením, že Gardyho vykázal z bohoslužby pre mládež. Podľa jeho verzie mal Gardy na sebe tričko propagujúce heavymetalovú kapelu so satanským posolstvom, a práve to tričko umožnilo diablovi zúčastniť sa na bohoslužbe. Schyľovalo sa k duchovnej vojne a Bohu sa to nepáčilo. Kazateľ s pomocou Božou konečne vypátral zdroj zla medzi svojimi ovečkami, prerušil hudbu, zamieril rovno ku Gardymu a vyhodil ho von.

Gardy vraví, že v tom kostole nikdy nebol. Za celý svoj život vraj nebol v žiadnom kostole. Jeho matka to potvrdila. Ako sa hovorí v týchto končinách, v Gardyho famílii sú samí bezbožníci.

Nikdy nepochopím, prečo pripustili túto výpoveď v prípade vraždy. Je to smiešne až stupídne. Za predpokladu, že Gardyho odsúdia, všetky tieto táraniny budú o dva roky čítať nezaujatí sudcovia odvolacieho súdu ďaleko odtiaľto. Tí sudcovia, iba o málo inteligentnejší než Kaufman, ale aj to je posun k lepšiemu, nebudú nadšení zadubeným kazateľom a jeho historkou o potýčke, ktorá sa vraj odohrala trinásť mesiacov pred vraždami.

Námietka, zvolám. Neprijíma sa. Námietka, kričím nahnevane. Neprijíma sa, tiež nahnevane.

Lenže Huver robí, čo môže, aby Satan ostal súčasťou jeho teórie. Sudca Kaufman už na začiatku procesu otvoril dvere dokorán, čokoľvek je vítané. Podľa mňa ich rýchlo pribuchne, keď začnem predvolávať svojich svedkov. Budeme radi, ak dostaneme do záznamu sto slov.

Kazateľ v inom štáte nezaplatil dane. Netuší, že som našiel doklad, a tak nás pri krížovom výsluchu čaká zábava. Niežeby na tom záležalo. Táto porota má vo všetkom jasno. Gardy je netvor a zaslúži si ísť do pekla. Jej úlohou je popohnať ho.

Gardy sa ku mne nakloní a zašepká: „Pán Rudd, prisahám, že som nikdy nebol v tom kostole.“

Prikývnem a usmejem sa, to je všetko, čo môžem urobiť. Obhajca nemusí vždy veriť svojim klientom, ale keď Gardy povie, že nikdy nebol v kostole, verím mu.

Kazateľ je dosť výbušný, čo sa mi hodí. Použijem doklad o nezaplatení dane, aby som ho rozčúlil, a keď sa naštve, už sa neupokojí. Zatiahnem ho do hádky o neomylnosti Písma, o svätej Trojici, o apokalypse, o rozprávaní v nezrozumiteľných jazykoch, o hrách s hadmi, pití jedu a šírení satanského kultu v okolí mesta Milo. Huver vykrikuje jednu námietku za druhou a Kaufman všetky prijme. V jednej chvíli zbožný kazateľ očervenie, zatvorí oči a zdvihne ruky čo najvyššie. Inštinktívne sa prikrčím a pozriem na strop, akoby mal z neho udrieť blesk. Neskôr ma označí za ateistu a vyhlási, že pôjdem do pekla.

„Takže vy dokážete posielať ľudí do pekla?“ vypálim.

„Boh mi povedal, že pôjdete do pekla.“

„Tak prepnite na hlasný hovor, nech ho všetci počujú.“ Dvaja porotcovia sa dokonca zasmejú. Kaufman má dosť. Udrie kladivkom a vyhlási prestávku na obed. S tým svätuškárskym hajzlom a jeho krivou výpoveďou sme premárnili celé predpoludnie, ale nie je prvý miestny, čo sa nanútil do procesu. Mesto je plné podobných hrdinov.

Table of Contents

PRVÁ ČASŤ POHŔDANIE

1

2

3