Všetkým chalanom, ktorých som milovala

Vyšlo aj v tlačovej podobe

Objednať môžete na

www.cooboo.sk

www.albatrosmedia.sk

Jenny Hanová

Všetkým chalanom, ktorých som milovala – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2017

Všetky práva vyhradené.

Žiadna časť tejto publikácie nesmie byť rozširovaná

bez písomného súhlasu majiteľov práv.

Copyright © 2014 by Jenny Han

Published by arrangement with Folio Literary Management, LLC

Translation © Tamara Chovanová, 2017

E-book konverzia © Grafické a DTP studio Fragment, 2017

ISBN v tlačenej verzii 978-80-566-0079-5

ISBN e-knihy 978-80-566-0124-2 (1. zverejnenie, 2017)

Mojej sestre Susan – Hanovky navždy

Rada si odkladám a chránim veci. Nie dôležité veci ako veľryby, ľudí alebo životné prostredie. Hlúposti. Porcelánové zvončeky, aké dostať v suvenírových obchodíkoch. Vykrajovačky na sušienky, ktoré nikdy nepoužijem, lebo kto už len potrebuje vykrajovačku v tvare chodidla? Stužky do vlasov. Ľúbostné listy. Dá sa povedať, že zo všetkých odložených vecí si najviac cením zbierku svojich ľúbostných listov.

Všetky listy mám uložené v modrozelenej škatuli na klobúky, ktorú mi mama kúpila v značkovom obchode v centre. Nie sú to ľúbostné listy, ktoré niekto napísal mne. Taký list nemám ani jeden. Toto sú listy, ktoré som napísala ja. Jeden pre každého chalana, ktorého som v živote milovala – dokopy päť.

Keď píšem, nič nezatajujem. Píšem, akoby ten list nikdy nemal čítať. Pretože ani nebude. Vložím do toho listu všetko, každú tajnú myšlienku, každý postreh, všetko, čo sa vo mne nahromadilo. Keď list dopíšem, zalepím ho, napíšem adresu a potom obálku vložím do svojej modrozelenej škatule na klobúky.

Prísne vzaté, nie sú to ozajstné ľúbostné listy. Tie listy si odkladám na časy, keď nebudem zaľúbená. Je to akési zbohom. Pretože keď napíšem list, už ma nestravuje všetko stravujúca láska. Môžem jesť cereálie a nerozmýšľať, či aj on si rád dáva do cheerios banán. Môžem spievať ľúbostné piesne, čo hrajú z rádia, a nespievať ich preňho. Ak je láska ako posadnutosť, moje listy sú možno čosi ako vyháňanie zlého ducha. Moje listy ma oslobodzujú. Alebo by ma aspoň mali oslobodzovať.

1

Josh je Margotin chalan, ale dalo by sa povedať, že je doňho zbláznená celá naša rodina. Ťažko povedať, kto najviac. Prv než sa stal Margotiným chalanom, bol jednoducho Joshom. Vždy bol nablízku. Hovorím vždy, ale tuším to nie je celkom pravda. Prisťahoval sa do susedného domu pred piatimi rokmi, ale mám pocit, že tam býva večne.

Môj ocino má rád Josha, lebo je chalan a ocino je obklopený samými babami. Myslím to vážne – celé dni je obklopený ženami. Je gynekológ a okrem toho je otec troch dievčat, takže od rána do večera vidí samé baby, baby, baby. Okrem toho ho má rád, lebo Josh má rád komiksy a rád s ním chodieva na ryby. Ocino sa raz pokúsil vziať nás na ryby, ale ja som sa rozplakala, keď som si zablatila topánky, Margot sa rozplakala, keď sa jej zamočila kniha, a Kitty sa rozplakala, pretože bola ešte malá.

Kitty má rada Josha, lebo s ňou hráva karty a nenudí sa pri tom. Alebo sa aspoň tvári, že sa nenudí. Zakaždým uzatvárajú dohody – ak v ďalšom kole vyhrám ja, musíš mi urobiť chrumkavý sendvič bez kôrky s arašidovým maslom. Taká je Kitty. Ale nijaký sendvič s arašidovým maslom sa nekonal a Josh vyhlásil, smola, vyber si niečo iné. No Kitty ho otravuje dovtedy, kým nevybehne von a nekúpi jej sendvič, lebo taký je Josh.

Keby som mala povedať, prečo ho ľúbi Margot, zrejme by som povedala, že preto, lebo ho všetci ľúbime.

Sme v obývačke, Kitty lepí obrázky psov na obrovský kartón. Všade naokolo sa povaľujú papiere a ústrižky. Pohmkáva si popod nos a potom povie: „Ak sa ma ocko spýta, čo chcem pod stromček, poviem: ‚Vyber niektorého z týchto krásavcov a nič viac mi nemusíš dať.‘“

Margot a Josh sedia na gauči. Ja ležím na dlážke a sledujem telku. Josh urobil obrovskú misu pukancov a ja si naberám za plné hrste.

V telke beží reklama na parfum: nejaká baba uteká po parížskych uliciach v šatách farby orchidey a tie šaty s holým chrbtom sú tenké ako hodvábny papier. Čo by som dala za to, aby som bola ja tým dievčaťom a behala v jarný deň po parížskych uliciach! Tak prudko som sa posadila, až mi zabehol pukanec. Pri kašľaní som vykríkla: „Margot, stretnime sa cez jarné prázdniny v Paríži!“ V duchu som si predstavila, ako sa vrtím dookola s pistáciovou makrónkou v jednej ruke a s malinovou v druhej.

Margot sa rozžiarili oči. „Myslíš, že ocino ťa pustí?“

„Jasné, je to kultúrna akcia. Bude ma musieť pustiť.“ Ale, pravdupovediac, nikdy som neletela sama lietadlom. A nikdy som nebola v zahraničí. Bude ma Margot čakať na letisku, alebo budem musieť trafiť do hostela sama?

Josh musel vidieť, aká som nešťastná, lebo vyhlásil: „Nijaké strachy. Ocino ťa nabetón pustí, ak pôjdem s tebou.“

Rozžiarila som sa. „Super! Môžeme sa ubytovať v hosteli a celý čas jesť len koláčiky a syr.“

„A môžeme zájsť k hrobu Jima Morrisona!“ nadhodil Josh.

„Môžeme zájsť do parfumérie a dať si vyrobiť osobné voňavky!“ dodala som a Josh odfrkol.

„Hm, osobná voňavka by nabetón stála toľko, ako týždňový pobyt v hosteli,“ poznamenal a štuchol do Margot. „Tvoja sestra trpí pocitom nadradenosti.“

„Ona je z nás troch najviac nóbl,“ súhlasila Margot.

„A čo ja?“ pípla Kitty.

„Ty?“ odfrkla som. „Ty si najmenej nóbl zo všetkých troch Songových. Večer ťa musím prosiť, aby si si umyla nohy a už vôbec sa nemáš k tomu, aby si sa osprchovala.“

Kitty celá očervenela. „O tom som nehovorila, ty dilino. Mala som na mysli Paríž.“

Len som mávla rukou. „Ty si malá na to, aby si bývala v hosteli.“

Sadla si Margot do lona, hoci má deväť rokov, a to už nie je vhodný vek, aby niekomu sedela v lone. „Margot, ty mi dovolíš, aby som tam išla, však?“

„Mohla by to byť rodinná dovolenka,“ Margot ju pobozkala na líce. „Mohla by si ísť ty, Lara Jean aj ocino.“

Zamračila som sa. Tak som si výlet do Paríža nepredstavovala. Josh mi ponad Kittinu hlavu naznačil perami: Hodíme reč neskôr, a ja som mu nenápadne ukázala zdvihnuté palce.

Bol pokročilý večer a Josh dávno odišiel. Kitty aj ocino už spali. Boli sme v kuchyni, Margot sedela pri stole a hľadela do počítača. Ja som sedela vedľa nej, robila som guľky z cesta na sušienky a obaľovala som ich v škorici a práškovom cukre. Malý úplatok, aby som si udobrila Kitty. Keď som jej predtým šla zaželať dobrú noc, odvrátila sa a nechcela sa so mnou rozprávať, lebo bola presvedčená, že ju chcem vynechať z výletu do Paríža. Mala som v úmysle položiť tanier vedľa jej vankúša, aby ju ráno zobudila vôňa čerstvo upečených sušienok.

Margot bola výnimočne mĺkva, potom zrazu zdvihla pohľad od počítača a oznámila: „Rozišla som sa s Joshom. Po večeri.“

Guľka cesta mi vypadla z ruky do misky s cukrom.

„Chápeš, už bolo načase,“ vyhlásila. Oči nemala červené, neplakala. Hlas mala pokojný, vyrovnaný. Každý by si pri pohľade na ňu pomyslel, že jej je fajn. Pretože Margot je vždy fajn, aj keď jej fajn nie je.

„Nechápem, prečo si sa s ním musela rozísť,“ zamrmlala som. „To, že ideš na výšku, ešte neznamená, že sa musíte rozísť.“

„Lara Jean, idem do Škótska, nie na Virgínsku univerzitu. Univerzita svätého Ondreja je vyše šesťtisíc kilometrov odtiaľto.“ Posunula si okuliare vyššie. „Aký by to malo zmysel?“

Neverila som vlastným ušiam. „Malo by to zmysel, lebo Josh je Josh. Ľúbi ťa tak, ako nikdy nijaký chalan neľúbil babu.“

Margot len prevrátila oči. Myslela si, že dramatizujem, ale nebolo to tak. Je to pravda – Josh ju naozaj šialene miluje. Na inú kočku ani nepozrie.

Zrazu sa spýtala: „Vieš, čo mi raz povedala mama?“

„Čo?“ Na chvíľu som zabudla na Josha. Lebo nech robím čokoľvek, aj keď sa s Margot hádame, aj keď hrozí, že ma prejde auto, vždy si rada vypočujem rozprávanie o našej mamine. Každý detail, každučkú spomienku, čo má Margot, chcem mať aj ja. Ale som na tom lepšie ako Kitty. Tá na ňu nemá nijakú spomienku, iba ak takú, ktorú počula od nás. V priebehu rokov sme jej porozprávali množstvo príhod a teraz ich má aj ona. „Pamätáš sa, keď…“ povie neraz. A potom porozpráva ten príbeh, akoby ho sama zažila a nebola len malé bábätko.

„Radila mi, aby som nemala chalana, keď pôjdem na výšku. Vraj nechce, aby som vyplakávala frajerovi do telefónu a hovorila nie namiesto áno.“

Usúdila som, že Škótsko je podľa Margot áno. Neprítomne som vzala do ruky kôpku cesta a strčila si ho do úst.

„Nemala by si jesť surové cesto,“ napomenula ma Margot.

Nevšímala som si ju. „Josh by ti nikdy v ničom nebránil. On nie je taký. Pamätáš, ako si sa rozhodla stať predsedníčkou študentskej rady a on ti robil volebného manažéra? On bol tvoj najväčší fanúšik.“

Vtedy Margot ovisli kútiky úst, a tak som vstala a objala ju okolo krku. Zaklonila hlavu a usmiala sa na mňa. „Mne je fajn,“ vyhlásila, ale nie je to tak, a ja to viem.

„Vieš, ešte nie je neskoro. Môžeš hneď teraz zájsť k nemu a povedať, že si si to rozmyslela.“

Margot pokrútila hlavou. „Už sa to nedá napraviť, Lara Jean.“ Pustila som ju a ona zaklapla laptop. „Kedy bude hotová prvá várka? Som hladná.“

Pozrela som na magnetickú časomieru na chladničke. „Ešte štyri minúty.“ Oprela som sa a vyhlásila som: „Hovor si, čo chceš, Margot. Vy dvaja ste neskončili. Priveľmi ho ľúbiš.“

Pokrútila hlavou. „Lara Jean,“ začala trpezlivým hlasom, akoby som bola malé decko a ona stará štyridsaťdvaročná žena.

Zašermovala som jej pod nosom lyžicou s cestom, chvíľu váhala, potom otvorila ústa. „Len počkaj a uvidíš, že o deň, o dva sa s Joshom dáte dokopy.“ Ale už keď som to hovorila, bolo mi jasné, že to nie je pravda. Margot nie je baba, ktorá sa rozíde s chalanom a znova sa s ním dá dokopy len tak, akoby nič. Keď raz povedala, že je koniec, bol to naozaj koniec.

Želala som si (a želala som si to veľa, veľa, veľa ráz, ani sa to nedá spočítať), aby som bola viac ako Margot. Lebo niekedy mám pocit, že ja nikdy neskončím.

Keď sme neskôr umyli riad, naložili sušienky na tanier a dali sme ho Kitty vedľa vankúša, vrátila som sa do svojej izby. Nezažala som svetlo. Šla som k oknu. U Josha sa ešte svietilo.

2

Keď nasledujúce ráno Margot varila kávu a ja som sypala cereálie do misky, povedala som čosi, na čo som myslela celé ráno. „Ak chceš niečo vedieť, ocko a Kitty z toho budú fakt nešťastní.“ Keď sme si s Kitty pred chvíľou umývali zuby, bola som v pokušení to vyklopiť, ale Kitty na mňa bola ešte vždy naštvaná odvčera, tak som držala jazyk za zubami. Ani sa len nepoďakovala za moje sušienky, hoci som vedela, že ich zjedla, lebo na tanieri zostali len omrvinky.

Margot si sťažka vzdychla. „Takže mám ďalej chodiť s Joshom len kvôli tebe, ockovi a Kitty?“

„Nie, len chcem, aby si to vedela.“

„Aj tak by sem nechodil, keď budem preč.“

Zamračila som sa. To mi nenapadlo, že Josh k nám prestane chodiť, keď Margot nebude doma. Začal k nám chodiť dávno predtým, než sa dali dokopy, tak som nechápala, prečo by mal prestať. „Možno bude chodiť,“ namietla som. „Kitty má fakt rád.“

Stisla tlačidlo na kávovare. Starostlivo som pozorovala, čo robí, lebo kávu vždy varila Margot, ja nikdy, a keď odíde (už o šesť dní), mala by som vedieť, ako sa to robí. Chrbtom ku mne povedala: „Možno im to ani nespomeniem.“

„Hm, myslím, že im to bude jasné, keď ho neuvidia na letisku, Gogo.“ Gogo bola prezývka, ktorú som dala Margot. Ako čižmy go-go. „Koľko šálok vody si tam dala? A koľko lyžičiek kávových zŕn?“

„Ja ti to všetko napíšem,“ uistila ma. „Do zápisníka.“

Pri chladničke máme rodinný zápisník. Bol to Margotin nápad, samozrejme. Sú v ňom všetky dôležité čísla, ockove ordinačné hodiny a Kittin odvoz autom. „Nezabudni tam napísať nové číslo čistiarne, prosím ťa,“ požiadala som ju.

„Vybavené.“ Margot si krájala banán do cereálií. Každý jeden plátok bol dokonale tenký. „Okrem toho by som aj tak nechcela, aby Josh prišiel na letisko. Vieš, ako nemám rada smutné rozlúčky.“ Margot urobila grimasu: Uf, emócie.

Viem.

Keď sa Margot rozhodla ísť na Univerzitu svätého Ondreja, pripadalo mi to ako zrada. Hoci som vedela, že sa k tomu schyľuje, lebo, samozrejme, musela ísť na univerzitu niekam ďaleko. A, samozrejme, pôjde do Škótska študovať antropológiu, pretože je Margot, dievča, ktoré je večne obložené mapami, cestovnými príručkami a robí si plány. Pravdaže nás jedného dňa opustí.

Ale aj tak sa na ňu trochu hnevám. Iba trošilinku. Viem, že to nie je jej vina. No odchádza hrozne ďaleko a stále sme si hovorili, že budeme navždy dievčatá Songové. Margot prvá, ja v strede a moja sestra Kitty nakoniec. Na rodnom liste má napísané Katherine, ale pre nás je Kitty. Niekedy jej hovoríme Kitten čiže Mačiatko, lebo tak som jej hovorila, keď sa narodila – vyzerala ako vycivené, vypĺznuté mačiatko.

My sme tri Songové. Kedysi sme boli štyri. Mali sme mamu Evu Songovú. Ocko jej hovoril Evie. Song je, bolo mamino rodné priezvisko. Naše priezvisko je Covey – Covey ako lovey, čiže zlatko, nie ako pašák. Ale sme Songové, a nie Coveyové preto, lebo mamina vravievala, že zostane navždy Songová, a Margot vyhlásila, že aj ona. Všetky používame toto stredné meno, okrem toho vyzeráme viac ako Songové, nie Coveyové, skôr ako Kórejky než belošky. Aspoň Margot a ja, Kitty sa podobá viac na ocka, vlasy má svetlohnedé ako on. Ľudia hovoria, že ja sa najviac podobám na maminu, ale mne sa zdá, že skôr Margot, lebo má vysoko posadené lícne kosti a tmavé oči. Teraz je to už pomaly šesť rokov a niekedy sa mi zdá, akoby to bolo včera, keď bola tu, ale inokedy mám pocit, akoby tu ani nebola, iba ak v sne.

V to ráno umyla dlážku až sa ligotala a všetko voňalo citrónom a čistotou. V kuchyni zazvonil telefón, a keď sa rozbehla, že ho zdvihne, pošmykla sa. Udrela si hlavu o zem a nejaký čas bola v bezvedomí, ale potom sa prebrala a bola v poriadku. Chvíľku bola lucidná, ako hovoria lekári. Ale neskôr sa sťažovala, že ju bolí hlava, ľahla si na gauč a viac sa nezobudila.

Našla ju Margot. Mala len dvanásť rokov, ale o všetko sa postarala: zavolala záchranku, ocka, mne kázala, aby som dala pozor na Kitty, tá mala iba tri roky. V detskej izbe som zapla televízor a sedela pri ňom s Kitty. Nič viac som neurobila. Neviem, čo by som si počala, keby tam nebola Margot. Hoci mala iba o dva roky viac ako ja, dívala som sa na ňu s takým rešpektom, ako na nikoho iného.

Keď sa dospelí dozvedia, že ocko je sám na tri dievčatá, len obdivne krútia hlavou, ani čo by hovorili: Ako to zvláda? Ako sa mu darí robiť všetko sám? V skutočnosti všetko robí Margot. Od narodenia všetko organizovala, nálepkovala, plánovala a usporadúvala do úhľadných radov.

Margot je dobré dievča a myslím, že my dve s Kitty sme sa ňou dali viesť. Nikdy som nepodvádzala, neopila sa, nefajčila, ani som nemala chalana. Doberáme si ocka, že má šťastie, keď sme všetky také dobré, ale v skutočnosti my máme šťastie. Je naozaj dobrý otec. A veľmi sa usiluje. Nie vždy nám rozumie, ale usiluje sa, a to je podstatné. My tri Songové sme uzavreli nepísanú dohodu, že sa pokúsime ockovi čo najviac uľahčiť život. Ale možno to nie je celkom nepísaná dohoda, lebo neraz som počula, ako Margot hovorí: „Pst, buďte ticho, ocino si potrebuje pospať, než sa vráti do nemocnice.“ Alebo: „S tým ocina neotravuj, urob to sama.“

Spýtala som sa Margot, ako by to podľa nej vyzeralo, keby mamina nezomrela. Či by sme trávili viac času s našou kórejskou časťou rodiny, nielen na Deň vďakyvzdania a na Nový rok? Alebo…

Margot vyhlásila, že nemá zmysel špekulovať. Toto je náš život, netreba sa pýtať, čo by bolo keby. Na to nám nikto nemôže odpovedať. Usilujem sa, vážne sa usilujem, ale je ťažké zmieriť sa s tou myšlienkou. Vždy premýšľam, čo by bolo keby, akou cestou by sme sa uberali.

Ocko a Kitty zišli dolu naraz. Margot naliala ockovi kávu a ja som naliala Kitty do misky s cereáliami mlieko. Postrčila som ju pred ňu, ale ona len odvrátila hlavu a vybrala z chladničky jogurt. Vzala si ho do obývačky a jedla pred telkou. Takže sa ešte vždy hnevá.

„Neskôr pôjdem do obchodu, tak si spíšte zoznam, čo potrebujete, kočky,“ navrhol ocko a odpil si z kávy. „Tuším kúpim na večeru pár plátkov roštenky. Môžeme si ich vonku ugrilovať. Mám kúpiť plátok aj pre Josha?“

Prudko som obrátila hlavu na Margot. Otvorila ústa, potom ich zatvorila. Napokon povedala: „Nie, stačí, ak kúpiš dosť plátkov pre nás štyroch, oci.“

Vyčítavo som na ňu pozrela, ale kašľala na mňa. Margot nikdy nebola zbabelá, ale v otázkach srdca sa zrejme nedá predvídať, ako sa baba zachová.

3

Sú posledné letné dni a posledné dni s Margot. Možno nie je až také zlé, že sa rozišla s Joshom, takto máme viac času pre seba ako sestry. Určite myslela aj na to. Určite to bola súčasť jej plánu.

Práve sme vychádzali autom z našej štvrte, keď sme zbadali, ako popri nás prebehol Josh. Vlani vstúpil do atletického tímu, tak teraz stále behá. Kitty naňho zakričala, ale okná boli zatvorené a aj tak to nemalo zmysel – tváril sa, že ju nepočuje. „Vráť sa,“ naliehala Kitty na Margot. „Možno bude chcieť ísť s nami.“

„Dnes je deň Songových,“ namietla som.

Celé predpoludnie sme strávili v Targete a na poslednú chvíľu sme vyberali veci ako zmes orieškov v mede na cestu lietadlom, dezodorant a gumičky do vlasov. Dovolili sme Kitty, aby tlačila nákupný vozík – vždy na začiatku sa s ním rozbehla a potom naň naskočila ako na bojový voz. Ale Margot jej to dovolila len dva razy, potom jej kázala prestať, aby nerozčúlila ostatných zákazníkov.

Keď sme sa vrátili domov, urobili sme si na obed kurací šalát s hroznom a potom bolo treba odviezť Kitty na plavecké preteky. Nabalili sme si sendviče so šunkou a syrom a ovocný šalát ako na piknik, a vzali sme so sebou aj Margotin laptop, aby sme mohli pozerať filmy, lebo plavecké preteky niekedy trvajú dlho do večera. Vyrobili sme aj transparent s nápisom Ideš, Kitty, ideš! Nakreslila som naň psa. Ocko zameškal preteky, lebo musel byť pri pôrode, čo je celkom dobrá výhovorka. (Bolo to dievčatko a dali jej meno Patricia Rose po starých matkách. Ocko sa vždy spýta mladej mamičky na krstné a druhé meno. To je prvé, na čo sa pýtam, keď sa vráti domov od pôrodu.)

Kitty bola taká vzrušená, že získala dve medaily za prvé miesto a jednu za druhé, a tak sa zabudla spýtať, kde je Josh. Spomenula si na to až cestou domov. Sedela na zadnom sedadle s uterákom na hlave a medaily jej viseli z uší ako náušnice. Zrazu sa predklonila a zvolala: „Hej, prečo neprišiel Josh?“

Videla som, ako Margot váha, tak som odpovedala prv než ona. „Dnes večer musí robiť v kníhkupectve. Ale veľmi chcel prísť.“ Margot ma chytila za ruku a vďačne mi ju stisla.

Kitty odula spodnú peru a vyhlásila: „To boli posledné preteky! Sľúbil, že sa na mňa príde pozrieť.“

„Zavolali ho na poslednú chvíľu,“ klamala som. „Nemohol prísť, lebo jeho spolupracovník mal niečo naliehavé.“

Kitty s nevôľou prikývla. Hoci je ešte malá, rozumie, čo je naliehavá povinnosť.

„Kúpme si zmrzku,“ navrhla sčista-jasna Margot.

Kitty ožila a hneď zabudla na Joshove vymyslené naliehavé povinnosti. „Áno! Chcem zmrzku v oblátke! Môžem dostať dva kopčeky a nanuk? Chcem mätovú a arašidovú. Nie, radšej dúhový šerbet a dve karamelové. Nie, počkaj…“

Obrátila som sa na sedadle. „Dva kopčeky a nanuk nezvládneš,“ podotkla som. „Možno by si zvládla dva kopčeky v pohári, ale nie aj nanuk.“

„Áno, zvládnem to. Dnes to určite zvládnem. Som hladná ako vlk.“

„No dobre, ale musíš to fakt dojesť.“ Pohrozila som jej prstom, ale ona len zagúľala očami a zachichotala sa. Ja som chcela to, čo vždy – čerešňovú zmrzlinu s kúskami čokolády v sladkom kornútiku.

Margot prešla do príjazdového pruhu, a kým sme čakali na obslúženie, poznamenala som: „Stavím sa, že v Škótsku nemajú mrazený vaječný krém.“

„Pravdepodobne,“ pripustila Margot.

„Najbližšie si na ňom pochutíš na Deň vďakyvzdania,“ pripomenula som jej.

Margot hľadela rovno pred seba. „Na Vianoce,“ opravila ma. „Deň vďakyvzdania trvá prikrátko na takú dlhú cestu.“

„Deň vďakyvzdania bude nanič,“ odula sa Kitty.

Ja som mlčala. Ešte nikdy sme nestrávili Deň vďakyvzdania bez Margot. Ona vždy upiekla morku a navarila brokolicovú polievku a cibuľu na smotane. Ja vždy upečiem koláče (tekvicový a pekanový) a pripravím zemiakové pyré. Kitty je rodinná degustátorka a prestiera na stôl. Netuším, ako sa pečie morka. A prídu k nám obe staré mamy a ockova mama má Margot z nás troch najradšej. Hovorí, že Kitty ju vyčerpáva a ja som taký rojko.

Zrazu sa ma zmocnila panika, nemohla som dýchať a čerešňová zmrzlina s kúskami čokolády mi bola ukradnutá. Nevedela som si predstaviť Deň vďakyvzdania bez Margot. Nevedela som si bez nej predstaviť ani najbližší pondelok. Viem, že sestry spolu väčšinou nevychádzajú, ale Margot mi je bližšia než ktokoľvek na svete. Ako budeme Songové bez Margot?

Table of Contents

1

2

3