Vydáno ve spolupráci s HarperCollins Children’Books, divizí HarperCollins Publishers.

Copyright © HarperCollins Publishers, 2015

Translation © Bronislava Grygová, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-206-5

ISBN mobi 978-80-7565-207-2

„V hájemství mysli je to, co člověk považuje za pravdu,

buď pravda, anebo se pravdou stane.“

JOHN LILLY

„Lidé nejsou vězni svého osudu,

jen vězni své vlastní mysli.“

FRANKLIN D. ROOSEVELT

Toto jsou pravidla, jak byla zapsána původně:

Zaprvé, Řezbář si vybere Objekt drahý zesnulé osobě.

Zadruhé, Řezbář necítí vinu ani výčitky svědomí za to, že si jej vzal.

Zatřetí – a nejdůležitější: Objekt nenabude své moci, dokud není potřísněn krví. A čím nevinnější tato krev je, tím mocnější bude výsledek.

Zprvu tu myšlenku na výlet autem z jednoho konce země na druhý nemohl strávit. Spaní ve stanu nebylo to nejhorší, Dan cítil úzkost, skoro se mu dělalo zle při pomyšlení, že bude celé dva týdny odříznutý od svého počítače, knih, od své samoty. Ale s tím nápadem přišel Jordan, když jim napsal velikou novinu: stěhuje se do New Orleansu, kde bude bydlet se svým strýcem.

Super šance, stálo v e-mailu, strávit nějakej čas společně. Vy dva šprti mi píchnete se stěhováním a pořádně si to užijem, než vypadnem na vejšku.

Proti tomu nemohl Dan nic namítat, neměl nic proti jakémukoli důvodu, který mu umožňoval být s Abby. Před pár měsíci ho jednou navštívila v Pittsburghu a přes počítač spolu komunikovali více méně každý týden. Ale dva týdny bez rodičů a bez dozoru… Nechtěl předjímat události, ale možná, že by se jejich vztah mohl konečně naplnit, anebo alespoň utužit, když spolu stráví trochu tolik potřebného času.

Velký exodus maturantů, říkal tomu Jordan. A teď, den po tom, co nechali Jordanovy zkroušené rodiče ve Virginii, začal jejich výlet dělat tomuto názvu čest.

„Jsou neuvěřitelný,“ komentoval Jordan a listoval fotografiemi, které udělala Abby a stáhla mu je do notebooku. „Dane, na to by ses fakt měl podívat.“

„Já vím, že je to klišé, fotit americký artefakty černobílou technikou, ale v poslední době jsem blázen do Diane Arbusové a Ansela Adamse. Zaměřila jsem se na ně v absolventské práci a pan Blaise z ní byl vážně nadšenej.“

Dan se naklonil mezi přední sedadla a prohlížel si s Jordanem fotografie. „Za ty zastávky teda určitě stály,“ řekl. Byly skutečně dobré. Pohledy na otevřenou krajinu a opuštěné budovy – viděno Abbyinýma očima. Působily neutěšeně, ale současně byly krásné. „Takže ti dal Blaise konečně áčko?“

„Jo. Už žádné A minus.“ Abby zářila. Jordan si s ní plácnul, aniž by ona přestala sledovat silnici. „Vyrostl v Alabamě. To on mi vnuknul nápad, co fotografovat.“

Už udělali několik – no, spoustu – zastávek, aby mohla Abby fotografovat, ale Danovi čas strávený na cestě navíc nevadil. Autem se svými přáteli by mohl cestovat donekonečna, ačkoliv když musel řídit, trochu ho to unavovalo.

„Vím, že je to blbý, že si tolik zajíždíme, ale ty moc nespěcháš, že ne, Jordane?“

„Už ses omlouvala nejmíň tisíckrát. Klídek. Kdyby mi to vadilo, ozval bych se.“

„Jasně,“ odpověděla se smíchem. „To věřím.“

Upřímně řečeno, ani Dan na místo určení nijak nespěchal.

Uplynulo devět měsíců od chvíle, kdy byli svědky toho, jak brooklinský blázinec do základů vyhořel. Jen tak tak si zachránili život. Podařilo se jim to jenom díky pomoci kluka jménem Micah, který zemřel, když se snažil zadržet jejich pronásledovatele, aby oni mohli utéct. Micah prožil drsný, krátký život. A vyrostl v Louisianě – což byl fakt, který Dan Abby ani Jordanovi nesdělil. Teď, právě když se zdálo, že duchové minulosti jsou konečně v klidu a nechají Dana a jeho přátele na pokoji, mířili ti tři do nejstrašidelnějšího města Ameriky. Skoro to vypadalo, jako by pokoušeli osud.

„Jseš tam vzadu v pořádku?“ zeptala se Abby od volantu. Auto hladce uhánělo po Highway 59.

„Jo, v pořádku, Abíku,“ odpověděl Dan. Nebyl si jistý, jestli to není lež. Ale než ho při ní mohla Abby přistihnout, zazvonil Jordanův telefon – nebo spíš ozval se úryvek z jedné písničky od Beyoncé tak nahlas, až sebou všichni tři trhli.

Dan věděl, co to znamená. „Pořád se bavíš s Calem?“

„Sem tam,“ řekl Jordan a zběžně četl esemesku. „Momentálně probíráme, proč mi máma nechce platit školu. Nevím, co bych si bez strýčka Steva počal.“

„Mohl bys přestat s Calem komunikovat,“ navrhl Dan.

„Aby moji rodičové vyhráli? Ani náhodou.“ Podíval se přes středový panel na Dana, nohama se opíral o palubní desku. Odpolední slunce ozářilo na jeho rtu nový, třpytivě černý piercing, který si nechal udělat v Louisvillu. „Říká, že fyzioterapie je občas fakt na prd, ale ve srovnání s New Hampshire College si připadá jak v ráji. Paráda! Právě jsem si uvědomil, že u strejdy Steva s ním budu moct skypovat bez toho, že by moje matka propukala v hysterickej pláč.“

Dan se znovu zavrtěl, při zmínce o New Hampshire College byl ještě víc jako na trní. Kdyby nechal svou mysl se toulat anebo zastavit, ucítil by žár plamenů, které obklopily Brookline a všechno v něm sežehly. Chtěl věřit tomu, že Brookline na něj toho dne přestal působitl – že zlo zemřelo spolu s ředitelem Crawfordem a profesorkou Reyesovou – ale poslední chvíle na té škole mu dávaly důvod k pochybám.

Měl další vidění. Zahlédl Micahova ducha, jak mu mává na rozloučenou.

Od té chvíle žádné vize neměl a byl za to vděčný. Bylo to jako nějaký signál: je načase nechat to všechno být a jít dál. Nezajímaly ho už ani složky a časopisy, které zachránil před zničením.

Dobrá, až na jednu maličkost.

Před výletem Abby a Jordan Danovi vyhrožovali, že ho prohledají, jestli u sebe nemá nějaké krámy z Brooklinu. Řekli to žertem – jako že tohle by jim Dan přece neudělal, že ne?

Ale nakonec mu batoh nevysypali, což znamená, že nenašli složku, kterou si vzal s sebou. Tu přeloženou napůl na dně štosu, který zachránili mezi věcmi profesorky Reyesové. Tu s nápisem MOŽNÁ RODINA/SPOJENÍ?, uvnitř které našel sponkou připnuté papíry, jež spojovalo jméno, při kterém cítil srdce až v krku.

MARCUS DANIEL CRAWFORD.

Před devíti měsíci se zdál ten svazek papírů jako dar, jako odměna na konci dlouhého, úmorného hledání odpovědí na otázky týkající se jeho záhadné minulosti. Prořídlý rodokmen potvrdil to, co si už myslel: Marcus byl jeho otec a byl také synovcem ředitele, synem ředitelova nejmladšího bratra Billa. Ale jedna linie vedla od Marcuse i k nějaké Evelyn. Byla to jeho matka? Připadalo mu to tak neúplné. Snažil se vyhledat na internetu všechny Evelyn Crawfordové, které by do toho zapadaly, ale nezískal žádné slibné výsledky a neznal její dívčí jméno, a proto neměl z čeho vycházet.

V té hromadě toho bylo ještě víc – stará pohlednice, mapa, dokonce policejní záznam s podrobnostmi o zatčení jeho otce za vloupání – ale jako naschvál tam nebylo nic, co by mu pomohlo z toho množství Marcusů Danielů Crawfordů, které na internetu našel, vybrat jeho otce, a nic dalšího o jeho matce.

Přesto, i když se ta hromada papírů stala spíše prokletím než darem, měl tu složku dobře schovanou. A když se balil na výlet, pomyšlení na to, že by ji Paul a Sandy našli v jeho pokoji, stačilo k tomu, aby si ji vzal s sebou – aby ji měl pod kontrolou.

Jako na zavolanou pípnul Danův telefon, žádná Beyoncé, ale mnohem tlumenější cinknutí, oznamující, že mu píše Sandy. Podíval se na zprávu a usmál se na chabě osvětlený displej.

Jakpak se vede našim neohroženým cestovatelům? Prosím, řekni mi, že jíš něco pořádného, a ne jen sušené hovězí a Skittles! Až se někde zastavíte, zavolej.

Dan jí odpověděl a ujistil ji, že dělají, co je v jejich silách, aby se stravovali normálně.

„Jak se má Sandy?“ zeptal se Jordan a natáhl krk, aby na displej viděl.

„Dobře. Jenom se chtěla ujistit, že se celou cestu do Louisiany necpeme jen nezdravým jídlem,“ odpověděl Dan. Pohlédl na Jordana, jak s námahou polyká – na rtech mu provinile ulpěla oranžová barva bonbonů.

„Je to výlet. Co si myslí, že budeme dělat?“ zeptal se Jordan. „Vařit merlík na chladiči?“

„To není tak úplně blbej nápad,“ poznamenala Abby. „Dneska večer u McDonald´s nestavíme.“

„Ale…“

„Ne. Koukala jsem, jestli se dá po cestě najíst někde jinde než v bufetu. Vypadá to, že bychom se mohli vyhnout zácpě v Montgomery a zastavit se v pěkné rodinné jídelně na exitu 271.“

„Tam mívají hamburgery,“ podotkl rozvážně Jordan. „Takže žádná velká změna.“

„No, nabízím další možnosti. Co si nacpeš do chřtánu, je tvoje věc,“ řekla.

„Díkybohu,“ zabručel Jordan. „Merlík je dobrej leda pro kozy.“

„Souhlasím s Abby,“ řekl Dan. „Dal bych si salát nebo prostě nějakou zeleninu. Už z toho solenýho hovězího začínám taky sesychat.“

Zaslechl v Abbyině hlase spokojenost, když se na sedadle řidiče narovnala a řekla: „Takže dohodnuto. To místo se jmenuje U Skopové kotlety a už celý generace patří jedný rodině. Já se dozvím něco z místní historie pro svůj fotografickej projekt a slušně se najíme.“

„Stejně si dám burger,“ zamumlal Jordan. Otočil se dopředu, s povzdechem se schoulil na sedadle a začal bleskově vyťukávat textovku. „Brzo budu jíst už jenom zeleninu a lečo. Musím si dát burgra, dokud ještě můžu.“

Když prasklá pneumatika vytrhla Dana z dřímoty, okamžitě ho napadlo, jak je vděčný za to, že neřídil on.

„Co to bylo!“ vyletěl i Jordan jako raketa a chytil se rámu dveří, když auto začalo sjíždět ze silnice a zpomalovat.

„Myslím, že máme po pneumatice,“ odpověděla Abby s povzdechem. Zdálo se, že se ani trochu nelekla, držela pevně volant a srovnala auto. Opatrně sjela z cesty a nechala chvilku motor běžet naprázdno, než vypnula zapalování. „A právě proto s sebou vždycky vozíme rezervu.“

„Co budeme ksakru dělat?“ zeptal se Jordan, přilepil se obličejem na sklo a snažil se zjistit, která guma praskla.

„Paul mě naučil opravovat pneumatiky, když jsem se učil řídit, ale pochybuju, že to zvládnu,“ řekl Dan. Alespoň že je tu signál, takže v nejhorším můžou zavolat žluté anděly.

„Máte štěstí, kluci, já jsem to nacvičovala zrovna před tímhle výletem.“ Abby poklepala trochu samolibě na volant, otevřela dveře a zamířila ke kufru auta.

„Teď už to s ní nebude k vydržení,“ poznamenal varovně Jordan.

„Buďme rádi, že si s tím poradí,“ řekl Dan. „Začíná se stmívat.“

„No, tohle jsem zrovna nemyslel.“

„Jordane? Jordane! Kde je rezerva? Vím, že jsem ji kontrolovala, než jsme vyjeli z New Yorku...“ Její křik tlumila okna, ale přesto byl pronikavý a stále sílil.

„Tohle jsem myslel.“ Jordan se pořádně nadechl, jak sbíral odvahu, a pak pomalu vystoupil. „No, uhm, než ti to vysvětlím, musíš mi slíbit, že mě nezabiješ.“

„Na to nehraju,“ řekla Abby. Dan se k nim v chladivém nočním vzduchu připojil a sledoval, jak proti sobě stojí v bojové pozici se zkříženými pažemi. „Kde je ta rezerva, Jordane?“

„Je to legrační příběh. Vzpomínáš, jak nás táta vystrkoval rychle ze dveří a já jsem si říkal, jo, určitě nepotřebuju svůj spacák s tauntauny? Ale pak jsem si nakonec uvědomil, že ho fakticky, na sto procent potřebuju mít? A tak jdu, Abby. Jako, páni, přece tady nemůžu svůj spacák s tauntauny nechat.“

Dan si odfrknul a sledoval Abbyinu tvář sinalou vzteky.

„Tys vytáhl rezervní pneumatiku, abys měl místo na svůj debilní suvenýr ze Star Treku?“

„Hej, klídek, uklidni se. Neudělal bych to. A jsou to Hvězdný války…“

„To je fuk!“ Abby se štípla do nosu a šla si prohlédnout prasklou pneumatiku. Dřepla si a mumlala si něco pro sebe. „Bezva. Budeme muset jít pěšky do města pro novou.“

„Je to daleko?“ zeptal se Dan a vytáhl mobil, aby zkontroloval polohu podle GPS. „Nemohli bychom prostě zavolat odtahovku?“

„To je setsakra drahej špás,“ odpověděla Abby. „Stejně budu muset koupit novou pneumatiku a je to odtud necelej kilometr. Jsme už skoro ve městě. A nestalo by se to, kdyby se tady tenhle chytrolín nenabalil jako dvanáctiletej prcek.“

„Nemá smysl se teď hádat,“ řekl Dan a položil zlehka ruku Abby na rameno. „A já mu docela rozumím. On se stěhuje. Jestli se chce v New Orleansu cítit jako doma, pak si s sebou musí vzít věci, na kterých mu záleží.“

„Díky, Dane. Aspoň dva z nás chápou cenu spacáku s tauntauny.“

„Přestaň s tím.“

„S čím?“ uculil se Jordan. „Se spacákem s tauntauny?“

„Drž hubu. Pokaždé když to řekneš, mám chuť tě praštit,“ řekla Abby a pokývala hlavou. Ale usmívala se. „Ta věc aspoň zahřeje. Možná si ji na oplátku dnes večer půjčím.“

× × × × ×

Nikdo se neobtěžoval vyměnit vypálená neonová světla, která kdysi svítila jako reklama restaurace U Skopové kotlety. Zbývající žárovky oznamovaly, že jedí u P K T. Malé štěrkové parkoviště bylo plné aut – většinou rezavějících náklaďáků. Kouř vycházející z komína vzadu plnil vzduch slaným pachem mastnoty z grilu.

Opravářská dílna byla přilepená k budově. Ne zrovna výhra pro restauraci, pomyslel si Dan, ale pěkně zatracená klika pro ně. Jídlo může počkat. Abby je zavedla ke dveřím servisu, ale uvnitř byla tma. Na kusu papíru přilepeného na okně stálo „Opravna vedle“.

Z otevřeného okna restaurace k nim doléhaly zvuky cinkajících sklenic, country z jukeboxu a smíchu. Plakát pověšený nakřivo vedle síťových dveří připadal Danovi jako varování: „U Skopové kotlety! Tam, kde každý zná vaši tvář!“

„Kde každý zná vaši tvář? Nemá to být náhodou jméno ?“ zeptal se Jordan a odkašlal si. „Neumí ani správně kopírovat.“

„Nebuď snob, Jordane.“ Abby otevřela síťové dveře a podržela je, aby jimi mohli hoši projít.

„Kdopak jseš, svatá Abby, ochránkyně venkovskejch křupanů?“ Hluk vycházející z restaurace ustal přesně v tom okamžiku, kdy Jordan dokončil větu. Dva tucty hlav se jako na povel otočily a zíraly na ně. Dan v davu mnoho úsměvů nevypátral. „Což není nikdo z této sympatické sešlosti,“ dodal Jordan a odkašlal si.

„Prosím tě, zmlkni,“ šeptla Abby a obrátila se, aby oslovila muže, který k nim přišel a teď se je chystal přivítat. Bohudík, zbylí hosté se vrátili ke své činnosti.

„Večír, pane. Chtěli jsme se zeptat, jestli byste nám nemohl zavolat automechanika. Je tady? Píchli jsme a potřebujeme si koupit rezervu.“

Muž se zdál docela příjemný. Bylo mu kolem dvaceti, měl zavalitou postavu a krátkou nepěstěnou bradku. Na jmenovce měl napsáno JAKE LEE a pracovní kombinézu plnou mastných skvrn.

„Máte kliku, paničko. Já jsem automechanik a sakra dobrej, i když jsem jenom venkovskej křupan,“ řekl významně a pohlédl na Jordana. „Takže vy potřebujete rezervu, jo? Co máte za auťák?“

Abby se s ním dala do řeči a šla za ním, když kráčel zpátky k potemnělé dílně. Řekla mu, že mají Chrysler Neon 2007, a ujišťovala ho, že má potřebné nářadí, jenom jí chybí pneumatika.

Zašel do zadní části garáže a za chvíli se vrátil s pneumatikou. S třísknutím dopadla před ně na zem.

„Už je pozdě a cejtil bych se blbě, kdybych vás nechal jít zpátky samotný. Jste si jistí, že víte, co děláte?“ Sundal si baseballku a prohrábl si rukou řídké vlasy. Hleděl přímo na Abby a pozoroval, jak se snaží novou pneumatiku postavit.

„Mohl byste nás zavézt k autu? Fakt bych to ocenila. Měli jsme v plánu zastavit se v restauraci na večeři, ale bylo by lepší, kdybychom sem dostali auto dřív, než bude úplná tma.“

Jake Lee přikývl, pak se otočil a odkráčel směrem ke svému obrovskému pick-upu. „Nějak se sem vmáčknete. To auto je na převážení materiálu, ne lidí.“

„To je dobrý,“ řekla Abby. „Díky za pomoc.“ Dan nechápal, jak se dokáže tak způsobně chovat a zároveň se snaží dokutálet pneumatiku na valník auta. Přispěchal jí na pomoc a pak se přidal i Jordan.

„Žádnej problém,“ řekl Jake.

Dan doufal, že je to jen přátelská jižanská pohostinnost v praxi. Nemohl si pomoct, ale ten chlapík a jeho ochota jim pomáhat na něj nedělali dobrý dojem. Ale už se stmívalo, a kdyby měli jít k autu s touhle těžkou pneumatikou pěšky, trvalo by jim to věčnost.

Nasoukali se do kabiny náklaďáku. Jordana začaly okamžitě pálit oči z náhlého náporu asi šestnácti osvěžovačů vzduchu nastrkaných za zpětným zrcátkem. „Možná bych to měl vzít radši pěšky,“ zašeptal. „Jakej smrad se tím asi snaží překrýt?“

„Na to radši ani nemyslím,“ odpověděl mu Dan také šeptem.

Jake Lee je vezl zpátky po silnici a tiše si broukal. Když začalo být ticho divné, zapnul rádio a z aušusových reproduktorů se oval bluegrass tak hlasitě a zběsile, že Dana okamžitě rozbolela hlava.

Abby byla stále samý úsměv, a když dojeli k Neonu, vyskočila z náklaďáku jako laň. Jake Lee bez pobízení zaparkoval, otevřel valník a s bručením a celý zpocený vykutálel rezervu do štěrku u silnice.

„Nate,“ řekl, natáhl se znovu do kabiny a vytáhl ohromnou baterku. „Vemte si to. Vrátíte mi ji, až přijdete do restaurace na večeři.“

„To je od vás opravdu moc milý,“ řekla Abby a vytáhla z kufru malou brašnu s nářadím a hever. Dan slyšel, jak si vzdychla při pohledu na spací pytel srolovaný na místě, kde měla ležet rezervní pneumatika. Pak zaujal pozici obsluhy reflektoru a pevně držel velkou žlutou svítilnu, zatímco se Abby dala do práce.

Podíval se na Jakea Leeho, který se cestou ke svému vozu zastavil a pozoroval je. Vlastně je nepozoroval – on zíral, hlavu trochu na stranu, jako by právě objevil nějaký vzácný druh hmyzu a snažil se rozhodnout, co s ním. Dan se na něj pokusil přátelsky zamávat, aby upoutal jeho pozornost, ale automechanik se jen zamračil, zavrtěl hlavou a pak odjel do noci.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2