Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Leigh Neville

Ruční zbraně jednotek speciálních sil

2001–2015

Vydala Grada Publishing, a.s.,

U Průhonu 22, Praha 7,

obchod@grada.cz, www.grada.cz,

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 6532. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová

Přeložil Jan Syka

Sazba Q point, Praha

Formát ePub Štěpán Böhm

Počet stran 272

První vydání, Praha 2017

Vytisklo Tisk Centrum s.r.o., Moravany

Copyright © Leigh Neville, 2015

Originally published in Great Britain in 2015 by Pen & Sword Military.

All right reserved.

Kniha byla přeložena z originálu Guns of the Special Forces 2001–2015, vydaného nakladatelstvím Pen & Sword.

Czech language translation © 2017 Grada Publishing, a.s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9695-1 (ePub)

ISBN 978-80-271-9694-4 (pdf)

ISBN 978-80-271-0329-4 (print)

Úvod

V době dospívání objevil autor „Ručních zbraní jednotek speciálních sil“ knihu, která mu doslova změnila život. Jmenovala se Guns of Elite (Zbraně elitních jednotek) a jejím autorem byl George Markham. Kniha nesla podtitul Special Forces Firearms: 1940 to the Present (Palné zbraně speciálních sil od roku 1940 do současnosti) a mapovala používání ručních zbraní jednotkami speciálního určení po celém světě. Popisovala od samých počátků činnost legendárních jednotek, jako byly britské SAS působící v severoafrické poušti za druhé světové války, jejichž příslušníci vyzbrojení samopaly Thompson (Tommy Gun) si zahalovali zarostlé tváře velkými arabskými šátky, nebo vznik prvních specializovaných protiteroristických jednotek, tehdy charakteristicky oblečených do černých kombinéz a vlněných kukel. Tato kniha, vydaná poprvé v roce 1987, vzbudila autorův celoživotní zájem o svět vojenských ručních zbraní s důrazem na ty, které při svých operacích používají speciální jednotky. Tento mimořádný zájem přímo vedl i ke vzniku knihy, kterou držíte v rukou.

„Ruční zbraně jednotek speciálních sil“ jsou zamýšleny jako doplnění a pokračování vynikající Markhamovy publikace. Kniha začíná rokem 2001, jenž byl počátkem dění, které se dnes nazývá „globální válkou proti terorismu“, a zaměřuje se především na období po tomto roce. K zachování nezbytného kontextu je v každé kapitole obsažen krátký historický exkurs objasňující, proč právě ten či onen zbraňový systém, ráže nebo typ ovládly současná světová bojiště. Zvláštní pozornost je věnována zbraním používaným při operacích v Afghánistánu, Iráku a na dalších vzdálených bojištích, jako je Mali nebo Somálsko.

Kniha rozhodně nemá být nezáživným výčtem položek ve stylu „co kdo používá“, tedy něčím na způsob prodejního katalogu, ale je zaměřena na celkové zhodnocení každé širší kategorie ručních palných zbraní užívaných především vojenskými speciálními jednotkami v boji proti povstalcům a teroristům. V každé kapitole jsou popsány specifické operační potřeby, které vedly k pořízení nebo vývoji daného typu zbraně, je popsán účel, k němuž se daná zbraň používá a kdo a jakým způsobem s ní v taktických situacích bojuje. Podrobně se také seznámíme se současnými trendy vývoje daných typů zbraní a nahlédneme i do jejich pravděpodobné budoucnosti. Kniha rozebírá i vliv praktických zkušeností, získaných operátory v Afghánistánu a Iráku, na konstrukční úpravy zbraní a způsoby jejich operačního nasazení.

Termín „síly speciálního (či zvláštního) určení“ je velmi široký pojem a jeho definování může být poněkud obtížné, zvláště když místo něj často užíváme zjednodušený název „speciální jednotky“. Britové například nazývají veškeré své síly speciálního určení jako „speciální síly“ (UKSF), stejně tak jako Australané. Američané, Kanaďané a stále častěji i mnohé evropské státy, nyní jako síly speciálního (či zvláštního) určení označují vojenské jednotky se speciálním výcvikem od SEALs vojenského námořnictva po armádní výsadkáře a výsadkáře záchranného sboru (Air Force Para Rescue Jumpers). V USA k těmto jednotkám samozřejmě náležejí i proslulé Zelené barety. Pro naše účely budeme pojem „speciální síly“ či „speciální jednotky“ používat v širším významu.

Když jsme si nyní řekli, jak budeme používat pojem samotný, zaměříme se na příslušníky těchto sil, na vojáky, námořní pěšáky, námořníky a letce. Jaká je přesně jejich činnost a jak lze definovat příslušníka speciálních sil? Zakladatel Delta Force plukovník Charlie Beckwith popsal ve svém známém bonmotu speciální operaci jako „…činnost, která vám vynese buď vyznamenání, nebo pytel na mrtvoly – anebo obojí.“ Admirál Bill McRaven, původně příslušník Navy SEAL, později náčelník spojeného velitelství speciálních operací (JSOC) a nakonec náčelník vrchního velitelství speciálních operací ozbrojených sil Spojených států amerických (SOCOM), definoval před několika lety činnost speciálních sil takto: „Speciální operace je vedena silami, které k tomu byly speciálně vycvičeny, vybaveny a mají zvláštní podporu. Speciální operace je zaměřena na cíl, jehož zničení, zlikvidování, či v případě rukojmích naopak záchrana, jsou nezbytné z politických či vojenských důvodů.“

Velitelství SOCOM definovalo následující základní typy speciálních operací:

•Přímá akce (Direct Action, DA)

•Speciální (hloubkový) průzkum (Special Reconnaissance, SR)

•Úder proti zbraním hromadného ničení (Countering Weapons of Mass Destruction, C-WMD)

•Protiteroristická operace (Counter Terrorism, CT)

•Nekonvenční válka (Unconventional Warfare, UW)

•Výcvik domobrany a bezpečnostních sil v zahraničí (Foreign Internal Defence, FID)

•Pomoc bezpečnostním silám (Security Force Assistance, SFA)

•Osvobození rukojmích (Hostage Rescue and Recovery, HR)

•Protipovstalecká operace (Counter Insurgency, COIN)

•Humanitární pomoc v zahraničí (Foreign Humanitarian Assistance, FHA)

•Informační válka s cílem ovlivnit veřejné mínění či vlády zájmových zemí (Military Information Support Operations, MISO)

•Kontakty vojenských složek s civilním obyvatelstvem ve válkou postižených oblastech (Civil Affairs Operations, CA)

Výčet typů operací ilustruje šíři úkolů, které jsou pod praporem speciálních sil plněny. Téměř všechny z nich musely od roku 2001 plnit speciální síly USA a jejich koaličních spojenců v Iráku, Afghánistánu, Somálsku, Libyi, Sýrii, Mali i jinde. Třemi nejčastějšími typy operací v posledních deseti letech zřejmě byly: přímá akce, speciální průzkum a výcvik domobrany a bezpečnostních sil v zahraničí. Je proto vhodné je stručně uvést do kontextu probíhající globální války proti terorismu.

Jako přímá akce je označována krátkodobá úderná operace obvykle s cílem zajmout nebo zabít určeného teroristu či povstalce, označovaného jako HVT (High Value Target, vysoce ceněný cíl), což může být například výrobce bomb nebo osoba klíčová pro nepřítelovu logistiku (v Afghánistánu se tyto operace označují obvykle jako Night Raids, noční nájezdy). Takto je často představována úloha speciálních sil veřejnosti, neboť dopadení teroristy je vnímáno jako jakýsi „sexy“ dílčí závěr nepřetržité činnosti těchto sil. Záměrem této knihy není komentovat úspěchy či neúspěchy takových misí v Afghánistánu a Iráku, ale řada dobře informovaných zdrojů uvádí, že po útocích 11. září 2001 se přímé akce rychle staly nejpreferovanějším typem speciálních operací, často na úkor operací jiných a z dlouhodobějších hledisek užitečnějších, jako jsou podpora chodu běžného života ve válečných oblastech nebo získávání vojenských informací. Typickou a nejznámější operací typu přímá akce je útok na Usámu bin Ládina, končící teroristovou smrtí.

Speciální/hloubkový průzkum je často operací předcházející přímé akci. Jak už název napovídá, speciální průzkum je současný termín pro činnost, která se během války ve Vietnamu označovala jako „long range reconnaissance patrol“, hloubková průzkumná hlídka. Mise tohoto typu jsou druhým nejčastějším úkolem příslušníků většiny jednotek speciálních sil. Spočívají v riskantním proniknutí hluboko na nepřátelské území a vybudování skrytých pozorovacích stanovišť, z nichž je sledována činnost nepřítele. Cílem mise může být vystopování nepřátelského lokálního vůdce, jako tomu bylo v osudné operaci Red Wings v Afghánistánu, která se stala předlohou pro knihu a hollywoodský film Lone Survivor (Na život a na smrt), nebo ve slavné misi provedené jednotkou ODA 551 (Operational Detachment Alpha) západně od města Karbala na počátku invaze do Iráku. Tým ODA 551 si zřídil stanoviště ve vyschlém korytě vádí plném nevybuchlé irácké dělostřelecké munice a sledoval odtud pohyb iráckých tanků, o němž informoval americkou 3. pěší divizi, která do této oblasti plánovala postup. Obě mise jsou klasickými příklady speciálního průzkumu.

Nakonec se zmiňme o výcviku domobrany a bezpečnostních sil v zahraničí. Takováto mise spočívá ve výcviku a odborném vedení zahraniční armády nebo bezpečnostních složek s cílem zabránit povstání místního obyvatelstva nebo již probíhající povstání potlačit. Jedná se o tradiční misi příslušníků amerických speciálních sil, jež mají bohaté zkušenosti s výcvikem malých skupin místních bojovníků, které se později stávají jádrem protipovstaleckých jednotek. Na mise tohoto typu se USA a jejich spojenci zaměřili jak v Iráku, tak v Afghánistánu poté, co začalo být jasné, že „… cestu k úspěchu si sami neprostřílejí“. Typickým příkladem byla operace Village Stability v Afghánistánu, kde se příslušníci Navy SEAL stali mentory afghánské národní armády.

Pro vývoj a zdokonalování ručních zbraní speciálních sil jsou však jednoznačně nejdůležitější operace typu přímá akce. Supercitlivé zaměřovací přístroje, karabiny s krátkou hlavní, které nejsou delší než běžné samopaly, pistole s tlumičem hluku výstřelu opatřené laserovým zaměřovačem, všechny typy munice nejrůznějších ráží jsou výsledkem operací speciálních sil zaměřených na přepady a nečekané útoky ve stylu původních commandos.

Požadavky, jejichž splněním je podmíněna úspěšnost speciální operace, definoval admirál McRaven. Tvrdil, že úspěšná mise je charakterizována šesti body: jasný cíl, jednoduchost plánu, rychlost, zabezpečení, opakovaný nácvik, překvapení. Jinými slovy: je vypracován jednoduchý plán s jasně a srozumitelně stanoveným cílem, jehož provedení je intenzivně nacvičováno tolikrát, kolikrát čas a okolnosti dovolí. Jsou dodržována přísná bezpečnostní opatření, zejména utajení operace. Vlastní akce bude úspěšná, pokud bude provedena rychle a nepřítele překvapí. K tomu by se snad mohl připojit ještě jeden bod a to, že jednotka musí být k provedení úkolu vybavena těmi správnými zbraněmi a výstrojí.

Podobně jako je tomu u vlastních misí, tak i zbraně vhodné pro speciální operace musí splňovat některá obecná kritéria. Jednotky speciálních sil jsou svými zbraněmi až posedlé a mají pro to dobré důvody. Je nezbytné, aby jejich výzbroj byla spolehlivá v jakémkoli typu klimatu, který se na Zemi vyskytuje. Od zasněžených vrcholků Hindúkuše po zastrčenou uličku v Mogadišu nebo střed Atlantiku, tam všude je spolehlivost na prvním místě. Ze zbraně, která má sklon selhávat, se v bojové situaci stává jen velmi drahý kyj. Vedle spolehlivosti je zde však i řada dalších faktorů, které příslušník speciálních sil při výběru zbraně hodnotí.

Jde především o hmotnost a délku zbraně. Pokud příslušníci speciálních sil nejsou vysazováni do cílové oblasti na padácích nebo se tam nepřesunují pěšky, používají vozidla, čluny nebo vrtulníky a hledané cíle samy se často nacházejí v budovách, na palubách letadel či na lodích. Omezený prostor vyžaduje tudíž kompaktní zbraně, které se při útoku příslušníka speciální jednotky na cíl nezachytí ve dveřích či v okně. Velmi žádoucí je rovněž snížená hmotnost zbraně. Během většiny hloubkových průzkumů, prováděných na počátku operace Trvalá svoboda (Enduring Freedom) v Afghánistánu, pronikaly skupiny příslušníků speciálních sil do cílového území většinou pěšky a určený cíl sledovaly i po dobu několika týdnů. Poté se, opět nejčastěji pěšky, stahovaly. Za těchto okolností jakékoli snížení hmotnosti zbraně či nesené munice významně přispívalo k šanci na přežití.

Vedle spolehlivosti, hmotnosti a kompaktnosti je dalším požadavkem na zbraň speciálních sil vysoká přesnost. Příslušníci speciálních sil se mohou ocitnout v situaci, kdy v jednom okamžiku musí vést ve stísněném prostoru palbu na blízkou vzdálenost a vzápětí musí zasahovat cíle rozptýlené mezi civilisty na rušné ulici. Příslušník speciálních sil musí důvěřovat své zbrani, že tak jako on spolehlivě odvede svůj díl práce. Zbraň musí být dostatečně odolná, aby střílela přesně i za situace, kdy během boje bude plná prachu nebo bláta. Zbraň musí mít rovněž při zásahu cíle dostatečný zastavovací účinek, což ale automaticky neznamená, že musí jít o větší ráži. Jak autorovi potvrdili mnozí příslušníci speciálních sil, zneškodnění cíle závisí mnohem více na umístění zásahu než na ráži zbraně.

Po tomto vyčerpávajícím seznamu požadavků je zřejmé, proč se do výběru speciálních jednotek dostane z existujících typů zbraní jen jejich nevelký počet. Pokud se některá zbraň u některé speciální jednotky osvědčí, je většinou doporučena sesterským jednotkám a její užívání se v krátké době rozšíří. Jako příklad uveďme celosvětový úspěch samopalu Heckler a Koch MP5, který se dostavil po známém obléhání íránské ambasády v Londýně v květnu 1980. Samy SAS začaly MP5 používat poté, co jej viděly v akci v rukou příslušníků německé GSG9 při osvobozování rukojmích z teroristy uneseného letadla Lufthansy v somálském Mogadišu v roce 1978.

Při této operaci s názvem Feuerzauber (Ohnivé kouzlo) byly také příslušníky SAS poprvé v ostré akci použity zábleskové (oslepující a ohlušující) granáty, s nimiž SAS již delší dobu cvičily. Podobný proces lze sledovat u americké Delta Force. Její výběr zbraní je poté obvykle rozšířen i na další jednotky podléhající velení JSOC a SOCOM a někdy se podle výběru Delta Force vyzbrojují i některé řadové jednotky armády Spojených států nebo jednotky speciálních sil spojenců z koalice války proti terorismu.

Speciální operace a zbraně, které se při nich používají, jsou rovněž nejdiskutovanějšími tématy v odborných střeleckých časopisech a na tematických internetových fórech. Obsah článků a diskusí kolísá ve značné šíři od zasvěcených informací až po šíření omylů a naprostých nesmyslů. To často vede ke vzniku různých mýtů, které se do omrzení opakují tak dlouho, až je pro čtenáře obtížné oddělit zrno od plev. Než se posuneme dál, pokusme se některé z nich vyvrátit.

Jeden z nejčastějších mýtů říká, že si každý příslušník jednotek speciálních sil může zbraně sám vybrat a že si na bojiště přináší své vlastní zbraně. To se stává pouze ve výjimečných případech, obvyklé to ale rozhodně není. Za to, že se výjimka začala považovat za běžnou praxi, může zřejmě autor předlohy úspěšného filmu American Sniper (Americký sniper), natočeného podle autobiografie Chrise Kyleho. Bývalý odstřelovač Navy SEAL poskytl ještě před svou předčasnou smrtí v roce 2013 různým médiím řadu rozhovorů, v nichž prohlásil, že si s sebou na mise v Iráku bral vždy nikoliv pouze jednu, ale dvě pistole, které si obě sám pořídil. Šlo o SIG Sauer P220 ráže .45ACP a Springfield Armoury TRP Operator ráže .45ACP. V rozhovoru pro britský střelecký týdeník Shooting Times v únoru 2013 řekl: „Byli jsme vybaveni pistolemi SIG P226, ale já nejsem příznivcem ráže 9 mm. Takže jsem při plnění bojových úkolů začal nosit vlastní pistoli SIG P220 ráže .45ACP…“ Můžeme se jen dohadovat, zda o tom jeho nadřízení nevěděli, nebo zda si SEALs ve vyzbrojování užívali výlučné volnosti.

V některých nejelitnějších speciálních jednotkách, jakou jsou SAS, Delta nebo Naval Special Warfare Development Group (DEVGRU, označovaná také jako SEAL Team 6), má každý příslušník stanoven omezený okruh zbraní, z nichž si pro každou misi může vybrat. Příslušníci DEVGRU mají například možnost volby mezi dvěma verzemi karabin Heckler a Koch HK416 ráže 5,56×45 mm, lišícími se délkou hlavně (jedna s delší hlavní je vybavena přesnou optikou a slouží především k střelbě na větší vzdálenost, druhá je upravena zejména pro boj ve stísněném prostoru), samopaly s tlumičem pro boj ve stísněném prostoru, zkráceným granátometem ráže 40 mm pro palbu na vzdálenost několika set metrů a vždy dvěma pistolemi.

I pistole jsou určeny pro různé situace. Jedna je určena k neskrytému nošení a má objemnější zásobník, zatímco druhá je určena především k použití při misích vyžadujících skryté nošení zbraně. Každý si může vybrat zbraň, která se ke splnění bojového úkolu hodí nejlépe. Totéž platí pro elitu v rámci elit: odstřelovači si mohou vybrat z několika typů zbraní tu, která vyhovuje jejich zadání pro tu kterou konkrétní misi. Odstřelovačům Delta Force se nabízí několik typů pušek pro různé vzdálenosti, prostředí a celkové okolnosti dané mise. Podle vlastního úsudku si odstřelovač vybere tu zbraň, s níž splní svůj úkol nejlépe.

Ve většině jednotek speciálních sil, jako například u speciálních jednotek americké armády, u Rangers nebo u britské skupiny podpory speciálních sil (SFSG, Special Forces Support Group), tvoří základ výzbroje standardní karabina M4A1 ráže 5,56×45 mm. Hlavními důvody pro to jsou rozšířený typ používané munice, zaměnitelné zásobníky, snadná a dostupná výměna poškozených kusů a sjednocený výcvik. Zvláště vycvičení specialisté, jako jsou například v týmech ODA seržanti-zbraňoví specialisté (Weapons Sergeants), mohou používat pušky pro speciální určení Mk11 a Mk12 (Mk Special Purpose Rifle), s nimiž vedou přesnou střelbu na větší vzdálenosti, ale většina členů týmu je vyzbrojena standardními karabinami.

Stejně to platí i u pistolí. Všem příslušníkům jednotky je jako osobní zbraň přidělena pistole stejného typu. Vyjma operací, kdy je požadována buď větší palebná síla nebo skryté nošení zbraně, se u všech příslušníků jednotky jedná buď o Berettu, Glock nebo SIG Sauer. I u těch nejelitnějších speciálních jednotek jsou všichni vyzbrojeni stejnými pistolemi, neboť je vyžadována zaměnitelnost součástek, zásobníků a sjednocení munice. Každý, kdo viděl film Ridleyho Scotta Black Hawk Down (Černý jestřáb sestřelen), si jistě vzpomene na scénu, v níž jeden z odstřelovačů týmu Delta podává svému druhovi zásobník do pistole Colt 1911, což význam sjednocení výzbroje dobře ilustruje.

Dalším z nejznámějších mýtů je ovšem samo údajné mimořádně rozšířené používání pistolí příslušníky speciálních sil. Jeho kořeny tkví především v hollywoodských filmech. Ve skutečnosti řada vojáků, kteří prošli bojovým nasazením, včetně příslušníků speciálních sil, na nepřítele za celou svou vojenskou kariéru z pistole ani jednou nevystřelila. Mnozí z těch, jimž byla pistole přidělena jako osobní zbraň, z ní stříleli pouze při prověrkách na střelnici a jen velmi malý počet z ní vystřelil na nepřítele. Příběhy, v nichž současný voják používá pistoli v boji, jsou vzácné, protože vzácné jsou i okolnosti, za nichž by k tomu mohlo dojít. Pistole je zbraní poslední obrany, nikoliv zbraní pro vedení běžného boje. Abychom parafrázovali rozšířené klišé, jen idiot by si do přestřelky zvolil pistoli. Příslušníci jednotek speciálních sil až na naprosté výjimky pistoli jako primární zbraň neužívají. Výjimky tvoří pouze operace v mimořádně stísněném prostoru, kdy je i krátká karabina příliš dlouhá (jako jsou například paluby letadel), při nesení balistického štítu nebo při misích, kdy je třeba zbraň nosit skrytě. I speciální pistole s tlumičem se používají jen pro speciální úkoly a důležitější funkcí tlumiče bývá spíše ztlumit zášleh při výstřelu než v tichosti „sejmout“ nějakého teroristu. Pistole mají u speciálních sil ryze obrannou, nikoliv útočnou funkci. Dále v textu se k tomuto tématu ještě vrátíme a pojednáme o typech pistolí, které speciální síly v současnosti používají.

Zřejmě nejrozšířenějším mýtem týkajícím se zbraní speciálních sil je však údajná neúčinnost munice ráže 5,56×45 mm používané do karabin M4A1. Diskusí na toto téma, často s až děsivým obsahem, je plný internet (stejně tak diskusí na téma účinnosti ráže 9×19 mm versus .45ACP). Mnozí čtenáři jistě znají historky, že munice ráže 5,56×45 mm byla vyvinuta proto, aby nepřítele pouze zraňovala a nezabíjela nebo že střela ráže 5,56 mm projde tělem, aniž způsobí nějaké vážnější zranění, a voják proto musí nepřítele rozstřílet jako cedník, aby ho dokázal zastavit. Rozšířená je rovněž pověst, že střelu ráže 5,56 mm vychýlí z dráhy i střet se stébly trávy.

Všechny tyto zkazky se opakovaně objevují nejen na internetu, ale i v různých časopisech se střeleckou tematikou. Rovněž o účinnosti nebo neúčinnosti různých ráží a typů střel proti lidskému tělu toho již bylo napsáno mnoho. Existuje řada vzájemně více či méně odlišných vědeckých teorií o tom, k čemu dochází při průchodu střely lidským tělem a co ovlivňuje její zastavovací účinek. Téměř všechny teorie se však shodují ve dvou základních bodech:

Za prvé, že střela způsobí primární, tzv. trvalou či permanentní ranivou dutinu. K té dochází v důsledku pronikání střely tělem a její velikost závisí na ráži a tvaru střely. Trvalá ranivá dutina je tím, co zejména způsobuje ochromení lidského těla, tedy oním mytickým „zastavovacím účinkem“. Střela se dále v těle může tříštit na řadu úlomků, může se zploštit do hřibovitého tvaru nebo se vychýlit z přímé dráhy. Vychýlením z dráhy se rozumí především převracení střely, které znásobuje při průchodu tělem její ranivý účinek, doslova řečeno, střela zvětšuje otvor, který při průniku způsobila. Pokud dojde k některému z výše popsaných jevů, zvětšuje se tím permanentní ranivá dutina. Pokud střela nebo některý její úlomek zasáhnou během průchodu tělem některý důležitý vnitřní orgán nebo tepnu, ochromení těla bude rychlejší a pravděpodobnější, než když střela projde jen svalovinou a neroztříští se nebo se nezačne převracet.

Za druhé, vytvoří se sekundární neboli dočasná ranivá dutina. Ta je způsobena tzv. hydrostatickým šokem. Jednoduše řečeno sekundární ranivá dutina je způsobena šokovým efektem na tkáně při průchodu střely. Jev by se dal přirovnat k mořskému vlnobití, kdy se v důsledku dočasného tlaku střely na okolní tkáně tyto rozvlní a „zčeří“ podobně jako voda. Dochází k němu ale jen u střel z pušek nebo kulometů, neboť střela z pistole nemá k jeho způsobení dostatečnou rychlost a energii.

I zde platí, že tříštění, zploštění nebo převracení střely sekundární ranivou dutinu zvětšují a přispívají tak k ochromení těla, případně i k smrtícímu účinku, pokud šokový efekt zasáhne například důležitý orgán nebo páteř. Obvykle se ale sekundární dutina opět zacelí a tkáně se po průchodu střely vrátí na své původní místo. Je tedy žádoucí, aby střela z pistole či pušky způsobila závažnou permanentní i sekundární ranivou dutinu a zvýšila tak pravděpodobnost ochromení nepřítele. Povšimněme si, že tu hovoříme spíše o ochromení než o usmrcení. Příslušník speciálních sil musí eliminovat nebezpečí a co nejrychleji vyřadit nepřítele z boje. Pokud je nepřítel vyřazen z boje, ale přesto stále představuje potenciální ohrožení – hýbe se nebo stále svírá v ruce zbraň –, může na něj být znovu zaměřena palba, tentokrát již s jasným cílem jej usmrtit. První a rozhodující činností příslušníka speciálních sil však je ochromením vyřadit nepřítele z boje a znemožnit mu v něm pokračovat.

Během válek v Iráku a ještě více během bojů v Afghánistánu se opět objevilo volání po znovuzavedení větší puškové ráže 7,62×51 mm. Někteří špičkoví odstřelovači s bojovými zkušenostmi na obou válčištích konstatovali, že k zneškodnění povstalce potřebují tři až čtyři výstřely ráží 5,56×41 mm oproti jednomu, maximálně dvěma výstřelům ráží 7,61×51 mm. Balistické expertizy potvrzují, že čím větší je ráže, tím větší permanentní ranivá dutina se v těle vytvoří. Ale znamená to s jistotou, že ráže 5,56×41 mm je málo účinná a měla by být nahrazena?

Největší kritika se na ráži 5,56×41 mm snáší v oblasti smrtícího účinku. Argumentace se opírá o jednoduchý fakt: plnoplášťová střela ráže 5,56 mm, jako například u americké munice M855A1, začíná již po 200 metrech letu významně ztrácet rychlost. U útočných pušek s kratší hlavní nebo u karabin, jako je M4A1, se tento nežádoucí efekt kvůli krátké hlavni ještě zvýrazňuje. Střely, u nichž se po zásahu cíle spoléhá na změnu dráhy převracením, čímž má být dosaženo větší ranivosti, si obecně příliš dobře nevedou, neboť jejich rychlost klesá již ve vzdálenostech, na něž se boj běžně vede.

Klasickým příkladem výše popsaného jevu je použití střel ráže 5,56×41 mm typu Green Tip (bezolovnaté) v operaci Black Hawk Down. Tvar střel je navržen tak, aby především probíjely přilby a neprůstřelné vesty s ocelovými pláty, takže k jejich převracení po vstřelu do těla často nedojde. Požadovaným účinkem ale je, aby k tomuto převracení došlo, tedy aby střela zasáhla cíl s velkou rychlostí a aby její následné změny směru v těle a vytvoření velké ranivé dutiny spolehlivě zajistily ochromení nepřítele a jeho vyřazení z boje. Zajištění tohoto požadavku může být u ráže 5,56×41 mm dosaženo jednak použitím těžší střely a jednak úpravou jejího tvaru.

Naproti tomu střely ráže 7,62×51 mm neztrácejí příliš rychlost ani na větší vzdálenosti, a tudíž i na tyto vzdálenosti zasahují cíl s větší rychlostí než ráže 5,56×41 mm. To způsobuje po vstřelu spolehlivější fragmentaci nebo změny směru v těle a – spolu s vyšší hmotností střely – zajišťuje větší ranivý účinek, k němuž však díky vyšší hmotnosti dojde i v případě, že se střela v těle převracet nezačne.

Znamená to tedy, že příslušníci speciálních sil i jejich armádní kolegové z uvedených důvodů opět vymění své útočné pušky a karabiny ráže 5,56×41 mm za ráži 7,62×51 mm? V blízké době určitě nikoliv. Dá se říci, že většina hrůzných historek o slabé účinnosti ráže 5,56×41 mm je vymyšlená. Ani ty nejrozšířenější nelze nijak doložit a kolují jen jako zkazky. Máme se spolehnout na několik těžko doložitelných historek obíhajících po internetu nebo na zkušenosti získané za posledních deset let během operací v Iráku a Afghánistánu? Opravdu se každý voják nebo operátor speciálních sil vrací z bojového nasazení s barvitými příběhy o mizerné výkonnosti munice ráže 5,56×45 mm?

Je tedy ráže 5,56×41 mm pro útočné pušky ideální? To jistě nikoliv. Je tedy naopak tak neúčinná, jak tvrdí její odpůrci? To zcela jistě také ne. Odpověď leží někde uprostřed a my se k tématu v knize ještě podrobněji vrátíme. Dotkneme se také polemik na téma ráží 9×19 mm versus .45ACP nebo údajného konce samopalu jako již nadbytečného typu automatické zbraně.

Autor knihy doufá, že s tím, jak si čtenář snad rozšíří znalosti o současných ručních palných zbraních, lépe pochopí i mimořádnou hodnotu dnešního příslušníka speciálních sil, jeho obětavost a oddanost zvolené práci. Doufá rovněž, že četba této knihy probudí v čtenáři zájem seznámit se také s prací George Markhama Guns of the Elite, která ho provázela po dlouhá léta.

Leigh Neville

Sydney

srpen 2015

Poděkování

Autor chce za podporu poděkovat především své manželce Jodi Fraser-Nevillové. Rád by také poděkoval bývalému elitnímu odstřelovači Johnu „Shrekovi“ McPhee za unikátní vhled do světa speciálních sil a Nathanu Vinsonovi za to, že se podělil o své rozsáhlé znalosti o činnosti vojenských odstřelovačů. Děkuje rovněž za spolupráci řadě dosud aktivních příslušníků jednotek speciálních sil, jejich jména musí zatím zůstat utajena. Zvláštní zmínku za pomoc při vzniku této knihy zaslouží rovněž Nathan Wyatt ze společnosti Knight’s Armament, Kelly Stumpfová ze společnosti Colt Canada and Andy Falcone ze zbrojovky Heckler and Koch.

Kapitola první

Pistole

Základní přehled

Pistole je typem krátké palné zbraně, s níž si, snad ještě vedle samopalu MP5 a karabiny M4A1, veřejnost speciální jednotky neodmyslitelně spojuje. Obraz příslušníka commandos, který s pistolí s tlumičem tiše číhá ve stínu, nebo obraz tajného agenta, jenž svou pistolí Walther PPK posílá na onen svět nepřítele státu, byl zpopularizován a utvrzován řadou filmů i knih. Ale jaká je skutečnost dnes, v době tvrdé války proti povstalcům a teroristům?

Nejprve si však dopřejme krátký exkurs do historie. Za druhé světové války byli Spojenci i státy Osy donuceni okolnostmi vyzbrojovat své speciální síly řadou odlišných typů pistolí. U Spojenců dosáhly největší obliby slavný Colt M1911 ráže .45ACP (běžněji známý jako Colt.45), Browning GP35 ráže 9×19 mm a některé revolvery ráže .38, zejména legendární britský Webley. Browning GP35 používali občas i němečtí vojáci, neboť jeho výrobce, belgická zbrojovka Fabrique Nationale (FN), padl po okupaci Belgie v roce 1940 do německých rukou. GP35 byla pod označením Pistole 640(b) zařazena do výzbroje Waffen SS a speciálních komand Brandenburg spadajících pod Abwehr. Komanda sil Brandenburg byla také vyzbrojena pistolemi Walther P38 ráže 9×19 mm.

Australský operátor z taktické úderné skupiny (Tactical Assault Group) míří při nácviku operace na osvobození rukojmích pistolí Heckler & Koch USP Tactical ráže 9×19 mm. (LAC Rodney Welch, Australian SOCOMD)

Pro příslušníky speciálních sil a partyzány bojující v hlubokém nepřátelském týlu byly vyvíjeny i specializované pistole, jako například britská pistole s tlumičem Welrod ráže .32ACP. Tato zbraň s oficiálním označením Hand Firing Device Mk1 (ruční palný prostředek Mk1) byla později upravena na ráži 9×19 mm a v této podobě sloužila operátorům SAS a SBS ještě v 90. letech minulého století. Welrod byla od základu vyvíjena speciálně jako pistole s tlumičem, sloužící k tiché likvidaci hlídek nebo k tiché skryté popravě. Tlumič byl její nedílnou součástí. Zbraň byla opatřena jedinečným závěrem, takže kromě slabého cvaknutí zápalníku nevydala při výstřelu vůbec žádný zvuk. Nevýhodou ovšem bylo pomalé přebíjení zbraně, takže střelci byli při výcviku důrazně upozorňováni, že musí přesně zamířit a cíl zasáhnout první ranou!

Pro střelbu na velmi krátkou vzdálenost byl vyvinut i malý Liberator M1942 ráže .45ACP s hladkou hlavní. Jednalo se o pistolku používající těžší munici uloženou v integrovaném zásobníku na pět nábojů. Byli jí, jako snadno ukrytelnou zbraní poslední obrany, vyzbrojování příslušníci hnutí odporu v okupovaných zemích. Stejně jako u pistole Welrod musel být každý náboj zasunut do nábojové komory manuálně a ani vyhození prázdné nábojnice po výstřelu nebylo nic jednoduchého. Střelec musel použít psací pero, kousek silného drátu nebo jiný podobný předmět a nábojnici ze závěru vydolovat. Teprve pak mohl znovu nabít. Lze si sotva představit, jak někdo provádí tyto úkony ve chvíli, kdy se ocitne pod palbou.

Je zajímavé zmínit, že o 25 let později zkonstruovali ve zbrojovce Heckler a Koch mnohem účinnější pistoli určenou pro příslušníky hnutí odporu v případném evropském konfliktu, H&K VP70M. Tato první samonabíjecí pistole s plastovým rámem – předchůdkyně pozdější pistole Glock – byla určena pro speciální jednotky tehdejšího Bundeswehru, z nichž se měly vybírat týmy záškodníků, které by po případném sovětském útoku přes hranice západního Německa působily na Sověty okupovaných územích. VP70M byla vybavena i speciální plastovou pažbou sloužící zároveň jako pouzdro. S připevněnou pažbou bylo možné střílet nejen jednotlivými ranami, ale i třírannými dávkami. Zbraň se však příliš nerozšířila a dnes je známější spíše díky účinkování ve sci-fi filmu Aliens (Vetřelci) z roku 1986 a díky snad nejsilnějšímu odporu spouště (nutný tlak až 8 kg), jaký kdy nějaká pistole měla. Silný odpor spouště na druhou stranu umožňoval její bezpečné nošení s nábojem v komoře.

Samonabíjecí pistole High Standard H-D Model ráže .22LR byla vyvinuta za druhé světové války podle požadavků Office of Strategic Services (OSS, Úřad strategických služeb) jako zbraň s integrovaným tlumičem hluku výstřelu, určená především ke skrytému nošení. OSS ji označoval jako M/S (Military/Silent – vojenská / tichá). Některé výrobní série neměly vyraženy žádné sériové číslo a používaly se při tajných operacích v nevyhlášených válkách, kde nesměla zůstat žádná stopa vedoucí k USA. Závěr této pistole zůstal po vystřelení posledního náboje zachycen v zadní poloze (střelecká pohotovost), což byl prvek, který se pak objevil i u dalších pistolí s tlumičem, například u Mk22 Mod0 Hush Puppy ráže 9×19 mm, která se v rukou příslušníků Navy SEAL proslavila ve Vietnamu. Izraelská tajná služba Mossad používala při misích v rámci operace Boží hněv (reakce na vraždy izraelských sportovců na olympiádě v Mnichově v roce 1972) k tichým popravám vypátraných teroristů pistole s tlumičem Beretta ráže .22LR. Kvůli malé ráži bylo pro jisté usmrcení nutné zvolit taktiku bezprostředního přiblížení k cíli a poté do jeho hlavy vyprázdnit pokud možno celý zásobník.

Výše zmíněná pistole Mk22 Mod0 Hush Puppy, což byl modifikovaný Smith & Wesson M39, představovala ve vývoji pistolí pro speciální jednotky další stupeň. Měla střeleckou pohotovost a používala se do ní speciální podzvuková munice s těžkou střelou o hmotnosti 158 gránů (10,24 g). Byla to velmi tichá zbraň, avšak tlumič vydržel jen zhruba třicet výstřelů, než se zcela opotřeboval. Speciální jednotky ve Vietnamu používaly i pistole s tlumičem ráže .22LR, jako například Colt Woodsman.

Možná poněkud překvapivě zažil ve Vietnamu krátký návrat mezi zbraně speciálních sil i revolver. Došlo k tomu při velmi specifických a velmi nebezpečných operacích, během nichž byly prozkoumávány a od nepřátel čištěny podzemní tunelové komplexy Vietcongu. Zvláště vybraní vojáci, kteří si říkali tunelové krysy, se plazili tunelovými systémy a pronásledovali severovietnamské partyzány. Při tom často používali revolver AA1, což byl modifikovaný Smith & Wesson M29 ráže .44 Magnum s velmi krátkou hladkou hlavní, upravený pro speciální kartáčovou munici se zmenšenou prachovou náplní a sníženým hlukem výstřelu. Nicméně nejoblíbenějšími krátkými palnými zbraněmi příslušníků speciálních sil i agentů CIA ve vietnamské válce zůstaly samonabíjecí pistole Colt M1911A1 a Browning GP-35 High Power. Navzdory značné oblibě Browningu GP-35 nebyla tato zbraň nikdy přijata do výzbroje speciálních sil armády Spojených států oficiálně. Jednotka Navy SEAL přijala v téže době oficiálně jako první z vojenských složek USA do výzbroje jinou samonabíjecí pistoli ráže 9 mm.

Na počátku 60. let minulého století přijaly SEALs mezi své oficiální zbraně pistoli Smith & Wesson M39 ráže 9×19 mm (předchůdce Mk22 Mod0 Hush Puppy) spolu s revolverem Special Model 15 ráže .38. Historik této jednotky Kevin Dockery poznamenává, že původní požadavek byl na revolver užívající výkonnější munici .357 Magnum, ale kvůli škrtům v rozpočtu se SEALs museli spokojit s ráží .38. Obě zbraně prošly tvrdou zkouškou války ve Vietnamu.

Nebyly to však překvapivě jen týmy SEAL za vietnamské války, které si cenily revolverů více než samonabíjecích pistolí. Ještě na konci 70. let 20. stol. si tým SEAL 6 záhy po svém zformování objednal větší počet revolverů Smith & Wesson Model 66 z nerezové oceli, ráže .357 Magnum, které považoval pro své obojživelné operace za vhodnější, neboť byly konstrukčně jednoduché a daly se snadno vysušit a vyčistit. Samonabíjecí pistole v kontaktu s vodou snáze selhávají, a pokud se jim dostane voda do hlavně, mohou při výstřelu způsobit střelci i smrtelné zranění (dnes jsou ovšem již všechny pistole používané SEALs na tyto situace upraveny). Z důvodů náročného prostředí, v němž SEALs operují (tlak vody na zbraně při potápění), byly rámy Modelu 66 shledány jako nevyhovující a zbraně týmu SEAL 6 nahrazeny v roce 1984 novým revolverem ráže .357 Magnum. Jednalo se o Model 686 se čtyřpalcovou hlavní (10,16 cm).

Období po vietnamské válce, charakterizované rozmachem terorismu, si vyžádalo v prioritách speciálních sil jisté změny. Po tragických událostech na letní olympiádě v Mnichově v roce 1972 se do hledáčku výzbrojních specialistů speciálních jednotek opět ve zvýšené míře dostaly samonabíjecí pistole. Protiteroristická komanda v Evropě si, z celkem předvídatelných důvodů, oblíbila především pistole Heckler a Koch a švýcarské SIG Sauer. V USA byl z iniciativy FBI založen Hostage Rescue Team (HRT, tým na záchranu rukojmích), jenž měl na domácím území bojovat proti terorismu. V dané době však teprve sbíral zkušenosti. Učil se od britských SAS, vyzbrojených tehdy pistolemi Browning High Powers ráže 9×19 mm. V roce 1977 byla založena protiteroristická jednotka americké armády s označením 1st Special Forces Operational Detachment-Delta (první oddíl speciálních operací Delta), známá veřejnosti jako Delta Force. Příslušníci Delta Force byli od vzniku jednotky vyzbrojeni proslulými pistolemi Colt M1911A1 ráže .45ACP.

Také vznik německé protiteroristické jednotky Grenzschutzgruppe 9 (GSG9) přímo reagoval na mnichovský masakr. GSG9 zpočátku používala pistole Heckler a Koch P9S ráže 9×19 mm a revolvery Smith & Wesson Model 36 ráže .38 Special s krátkou dvoupalcovou hlavní (5,1 cm), které šlo sice snadno nosit skrytě, ale jinak byly vhodné spíše pro televizní detektivy než pro příslušníky speciální jednotky. Obě zbraně byly v boji použity poprvé v roce 1977 při operaci Feuerzauber, při osvobozování rukojmích z uneseného letadla Lufthansy stojícího na letišti v somálském Mogadišu. Jeden z příslušníků GSG9 na palubě letadla vypálil zblízka do teroristy celý nábojový válec (5 ran), aniž by ogivální střely ráže .38 Special teroristu vyřadily z boje. Jiný příslušník GSG9 ho proto musel zkosit dávkou ze samopalu HK54 ráže 9×19 mm.

Po operaci v Mogadišu byly revolvery Smith & Wesson Model 36 z výzbroje GSG9 vyřazeny a naopak k pistolím HK P9S přibyly ještě pistole HK P7 (označované také jako PSP). P7 má unikátní konstrukci spočívající v mechanismu závěru v rukojeti, jehož natažení vyžaduje rychlý stisk lučíku silou až 7 kg. Zbraň tedy může být bezpečně nošena s nábojem v komoře bez další vnější pojistky, což byl požadavek německé policie z počátku 70. let. Typ P7M13 s větší kapacitou zásobníku byl dovezen i do USA, kde však, navzdory nákupům od několika policejních jednotek, velkou popularitu nezískal. Také u jednotky GSG9 byl typ P7 brzy nahrazen pistolí Glock 17 ráže 9×19 mm (označovaná také jako P9M), která byla testována a schválena dokonce i pro obojživelné operace, pro střelbu po přechodu z vody na souš.

Britské jednotky SAS a SBS si dlouho ponechaly pistole Browning High Power ráže 9×19 mm, neboť se po řadu let dobře osvědčovaly jak v utajených protiteroristických, tak i válečných operacích. Spolehlivá zbraň měla zásobník na 13 nábojů (plus jeden v komoře), díky čemuž až do příchodu Beretty M92 (M9) v roce 1985 neměla v řadách prověřených pistolí konkurenci. Zbrojovka FN vyvinula pro SAS speciální dlouhý zásobník na 20 nábojů a takto upravená zbraň prošla bojovým křestem v roce 1980 při operaci Nimrod (obléhání íránské ambasády). Browning High Power byla solidní bojová zbraň, která byla vyřazena teprve po letech používání a celým obdobím služby prošla, až na malé úpravy (podvěsná svítilna), bez podstatných změn.

Teprve na konci 80. let byl tento Browning nahrazen pistolí SIG Sauer P226/P228 ráže 9×19 mm. Je zajímavostí zmínit, že SAS před zavedením typu P228 testovaly i výrobcem modifikovaný zkrácený typ P226 označovaný jako P226K, který byl určen především k protiteroristickým tajným civilním operacím v Severním Irsku.

Britské královské námořnictvo. Operátor ze 43. komanda skupiny pro ochranu plavidel (Commando Fleet Protection Group) je při nácviku operace vniknutí na palubu lodi obsazené piráty vyzbrojen zasloužilou pistolí L9A1 Browning High Power ráže 9×19 mm. (PH2 Class Kevin H. Tierney.)

Browning High Power byl používán také příslušníky kanadských, novozélandských a australských speciálních sil a jednotky Hostage Rescue Team spadající pod americkou FBI. Posledně jmenovaná jednotka používala nejprve tyto pistole v úpravě konstruktéra Waynea Novaka a poté přešla na pistole Para Ordnance P14 ráže .45ACP s dvojřadým zásobníkem na 14 nábojů v úpravě konstruktéra Lese Baera. Dvojřadý zásobník této zbraně byl ale příčinou řady poruch a selhání, takže jednotka HRT začala hledat jinou zbraň ráže .45ACP s jednořadým zásobníkem. Do výzbroje však později zavedla pistoli Springfield Custom Operator ráže .45ACP, vycházející z Coltu 1911, tedy opět zbraň s dvojřadým zásobníkem, jenž je však u této zbraně spolehlivý. Touto pistolí byly vyzbrojeny i týmy Delta v Iráku.

Bez ohledu na typ byla pistole obecně vnímána vždy jako zbraň pro osobní obranu vojáků sloužících u jiných jednotek než u pěchoty nebo speciálních sil a předpokládalo se, že bude použita především ve stavu nouze. Jedná se o osádky tanků (které si však v bojovém nasazení vždy brzy opatřily k pistolím i karabiny nebo samopaly), řidiče, radisty, zpravodajce a podobně. Vojenský svět vnímá pistoli již tradičně také jako symbol důstojnické hodnosti. I dnes se lze ještě setkat s dlouho přetrvávajícím názorem, že důstojník nepotřebuje být vyzbrojen puškou či karabinou, neboť má v boji na starosti důležitější věci než sám střílet na nepřítele. Pokud ovšem situace dojde tak daleko, že důstojník už musí sáhnout po pistoli, tak potom jaké důležitější věci měl předtím na práci? Již za druhé světové války si zkušenější důstojníci pěchoty běžně opatřovali pušky proto, aby zvýšili svou šanci na přežití, pokud se například ocitli v nenadálém střetu s nepřítelem, nebo aby oklamali nepřátelské odstřelovače, kteří si své cíle vybírali často podle výložek s hodnostním označením, antén nesených radiostanic nebo podle pouzdra na pistoli u boku.

Na dnešních bojištích je pistole především druhotnou či záložní osobní zbraní nošenou vedle primární zbraně. Pokud útočná puška či karabina selže, zničí ji zásah střely či střepiny nebo pokud není z nějakého důvodu možné v dané chvíli primární zbraň použít, představuje pistole poslední linii obrany. Dobře vycvičený příslušník speciálních sil má být schopen odrážet za pomoci pistole nepřítele po dobu, než přijde pomoc, případně eliminovat nepřítele bojem zblízka tak, aby mohl opět použít svou primární zbraň. Za bojů ve Fallúdži byl jeden z příslušníků jednotky Navy SEAL nucen bojovat svou pistolí SIG Sauer P226 na bezprostřední vzdálenost se třemi ozbrojenými povstalci, přičemž byl zasažen neuvěřitelným počtem sedmadvaceti střel ráže 7,62×39 mm. Díky balistické vestě, která většinu střel zachytila, střet přežil. Povstalci nikoliv.

Bývalý SEAL Mark Owen popsal ve své knize No Hero typickou situaci pro použití pistole. V boji o budovu v Bagdádu, který absolvoval v rámci týmu SEAL 5, selhala jeho karabina M4A1: „Zastavil jsem se v půlce schodiště, a když jsem vypálil asi čtyři rány, moje M4A1 se zasekla. Nebyl čas závadu odstranit, takže jsem zbraň pustil z rukou. Zůstala viset na popruhu a zatímco se mi pohupovala na prsou, vytrhl jsem z pouzdra na stehně pistoli…“ Díky pistoli SIG Sauer P226 zůstal ozbrojený a mohl bojovat až do chvíle, kdy mohl svou karabinu vyčistit. Jeden britský důstojník sloužící v jižním Iráku vzpomínal: „Slyšel jsem o jednom našem vojákovi, kterému se během přestřelky na krátkou vzdálenost zasekla zbraň a on neměl čas zabývat se odstraněním závady. Ocitl se v opravdu zoufalé situaci. Od té doby jsem si vždy bral všude s sebou dvě zbraně…“ Jiný příslušník amerických speciálních sil považoval při bojích o budovy v Iráku svou pistoli jako „východisko z nouze“ pro případ, že se situace vyvíjela velmi špatně nebo pokud byl voják raněn tak, že nebyl schopen střílet ze své karabiny.

Britská armáda vybavila pistolemi SIG Sauer ráže 9×19 mm všechny své vojáky sloužící v afghánské provincii Helmand. Při misích majících za cíl vyčistit od nepřítele tamní usedlosti či osady se pistole jako druhá záložní zbraň ukázala jako nezbytná. Je to rovněž nezastupitelná zbraň při čištění nepřátelských tunelů a bunkrů. V některých částech světa také dosud představuje určitý symbol. Mnozí američtí vojáci sloužící v Iráku například vzpomínali, že pokud byli viditelně ozbrojeni pistolemi, měli u jinak odbojného civilního obyvatelstva větší respekt, než když nosili jen karabiny. Tito civilisté se pistolí obávali, neboť si jejich nošení spojovali s příslušníky Saddámovy tajné policie, z nichž měli hrůzu.

Mimo výše popsaných výhod mají však pistole obecně i své nevýhody: není snadné z nich zasáhnout cíl, zejména ve stresu nebo za zhoršených světelných podmínek. Používá se do nich málo výkonná munice, i ve srovnání se samopaly, a jsou přesné jen v rukou velmi zkušeného střelce a to ještě na relativně krátkou vzdálenost. Jak již bylo zmíněno v úvodu, výcvik vojáků včetně příslušníků speciálních sil, není zaměřen primárně na boj vedený pistolemi, ale útočnými puškami a dalšími automatickými zbraněmi družstva, zejména lehkými kulomety.

Navzdory programu SOCOM pro vývoj útočných ručních zbraní (Offensive Handgun Programme), který by měl americkým speciálním jednotkám poskytnout vhodné „útočné pistole“, jsou tyto zbraně u naprosté většiny jednotek speciálních sil považovány za ryze obranné. Žádný příslušník speciálních sil by si do přestřelky dobrovolně nikdy nevybral pistoli jako primární zbraň. To ponechme filmovým agentům typu Jacka Bauera a dalším hollywoodským postavám. Ani Offensive Handgun Programme ale nemá za cíl vytvořit typ běžné pistole, nýbrž specializované typy určené k tiché likvidaci hlídek, služebních psů a pro specifické situace, v nichž je nutné zvolit zbraň představující kompromis mezi potřebami skrytého nošení, jisté míry přesnosti a nehlučného výstřelu. Ti, kdo shlédli jinak dosti žalostný film Tears of Sun (Slzy slunce), si možná vzpomenou na pistoli Mk23 s tlumičem, ráže .45ACP, kterou „útočným způsobem“ používali Bruce Willis a jeho muži.

Reálné útočné použití pistole představuje taktika SAS používaná mimo jiné v jižním Iráku při úderech proti obydlím či úkrytům vůdců radikálních islamistů. Při ní v čele úderných skupin postupují operátoři nesoucí velké balistické štíty, kteří jsou vyzbrojeni pistolemi SIG Sauer P226. Druhé a zřejmě poslední útočné uplatnění pistole představují tajné civilní operace, jako například operace Flavius britských SAS na Gibraltaru v roce 1988. Agenti při ní měli bez způsobení rozruchu zneškodnit tři teroristy chystající se odpálit nálož umístěnou v automobilu. Oblečeni jako běžní turisté se pěšky pohybovali ulicemi, přičemž se spolehli na pistole Browning High Powers a nikoliv na samopaly MP5 nebo HK53. Kromě těchto specifických situací je však pistole i v rukou příslušníků speciálních sil pouze obrannou zbraní.

Pokud už je nutné vytáhnout pistoli, musí střelec své zbrani naprosto důvěřovat a být si jist, že při žádném z opakovaných výstřelů neselže. Základním kritériem pro výběr pistolí pro potřeby současných speciálních sil tedy není v prvé řadě ráže, ale spolehlivost a dostatečná kapacita zásobníku. Bývalý příslušník Delta Force sdělil autorovi, že pokud měl absolvovat misi, při níž mohl použít pouze pistoli, bral si vždy „dvě pětačtyřicítky“. Jinak ale: „Jestliže jsem si bral pušku, vyměnil jsem pětačtyřicítky za Glock, buď za „devatenáctku“, nebo za „šestadvacítku“. Chtěl jsem něco menšího, ale v čem bude hodně nábojů…“ Příslušník speciálních sil musí zneškodnit protivníka co nejrychleji, což znamená vystřílet do něj v rychlém sledu větší počet střel. Drsnou poučku instruktorů pistolové střelby amerických speciálních sil o tom, jak vést palbu, zaznamenal historik jednotky Rangers Dick Cough: „Na střelnici budeš nejvíc cvičit statickou střelbu – buď po jednotlivých ranách do terče, abys měl krásně malý rozptyl, nebo budeš pálit dvojstřely do nějaké siluety. Ve skutečné přestřelce to ale nepřestávej do toho zkurvysyna sypat, dokud nelehne – a pak ho ještě doraz!“

Jak bude ještě popsáno v kapitole o technice střelby z pistole, příslušníci speciálních sil se už dnes neučí vést palbu přesnými dvojstřely, ale pálí rychle za sebou větší počet ran, protože požadavkem je co nejrychlejší zneškodnění nepřítele a jeho vyřazení z boje, což nutně nemusí znamenat přímo jeho usmrcení. Proto se při výběru zbraní dostává do popředí kapacita zásobníku. Střelec musí mít k zneškodnění nepřítele v zásobníku dostatek munice. Při tom je třeba vzít v úvahu, že mnozí povstalci bojují pod vlivem drog a někteří používají balistické vesty. A to ještě nezmiňujeme ty, kteří dokonce oblékají sebevražedné vesty s výbušninou. Důvody, proč je nutné tyto bojovníky ihned doslova rozstřílet, jsou jasné.

Rakouské Glocky s plastovým rámem dosáhly celosvětové obliby pro svou spolehlivost, kapacitu zásobníku a kompaktnost. K selhání těchto zbraní dochází jen výjimečně, což byl hlavní důvod, proč britská armáda nedávno nahradila čtvrtou generací Glocku 17 ráže 9×19 mm ve výzbroji pistole SIG Sauer různých typů a zasloužilé Browningy High Power. Řada jednotek speciálních sil byla vyzbrojena Glocky pro jejich spolehlivou funkčnost v horkém, suchém a prašném prostředí, jaké panuje v Iráku i Afghánistánu.

Příslušníci speciálních sil se také setkávají s Glocky 17 a kompaktními Glocky 19, když v zahraničí vedou výcvik místních bezpečnostních sil. Tyto pistole byly rovněž běžně nakupovány pro nově zformované irácké a afghánské ozbrojené síly, ačkoli Spojené státy nakoupily jako osobní zbraně pro Afghánskou národní armádu poněkud překvapivě Beretty M92FS ráže 9×19 mm. Delta Force experimentuje s Glocky již řadu let.

Table of Contents

Úvod

Poděkování

1. Pistole

Základní přehled

Ráže a střelivo

Taktika a technika

Současné trendy

Přehled nejpoužívanějších typů pistolí

M9 Beretta

SIG Sauer P226, P228, P239

Heckler a Koch Mk23, P9S Navy, Mk24, HK45C, USP

M1911

Glock 17, 19 a 22

Pistole pro speciální určení

Budoucí trendy

2. Samopaly a osobní obranné zbraně

Přehled nejpoužívanějších typů samopalů a osobních obranných zbraní

Heckler a Koch MP7/A1/A2

3. Útočné pušky a karabiny

Přehled nejpoužívanějších typů útočných pušek a karabin

Útočné pušky pro speciální určení

4. Bitevní pušky, pušky pro speciální určení a pušky pro přesnou střelbu (DMR)

Současné trendy

5. Bojové brokovnice

Přehled nejpoužívanějších typů brokovnic

6. Speciální odstřelovačské a protimateriálové pušky

Přehled nejpoužívanějších typů

7. Automatické zbraně družstva a kulomety

Přehled nejpoužívanějších typů kulometů

8. Granáty, granátomety a ruční raketomety

Přehled nejpoužívanějších typů