Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jitka Saniová

Příběhy o zvířátkách s poučením

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

jako svou 6564. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová

Jazyková úprava Gabriela Janů

Návrh obálky Václav Ráž

Grafická úprava a sazba Šimon Jimel

První vydání, Praha 2017

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017

Ilustrace © Václav Ráž, 2017

ISBN 978-80-271-9742-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9741-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-0039-2 (print)

O pejsku Peťuldovi, kočičce Adélce a zapomenutém slabikáři

V rodině Voženílkových žili Kristýnka a Davídek, jejich rodiče a také tři zvířátka – velký huňatý pes Peťulda, bílo-hnědá kočička Adélka a modro-žlutý upovídaný papoušek Bořivoj.

Jako každé ráno rodiče odešli do práce, Kristýnka do školky a Davídek do školy. Dnes se ale stalo něco neobvyklého.

Davídek si doma zapomněl slabikář.

„Aaaaaah!“ lekla se kočička Adélka a ukázala na stůl. „Peťuldo, podívej se, Davídkův slabikář se pohnul!“

Pejsek Peťulda se protáhl a zamručel: „Hmm, to se ti něco zdálo, Adélko.“

„To přřřece není možnéééé, ty hloupoučká kočko! Ssssslabikáře se nehýbou.“

„Hloupoučká kočko!“ zaprskala kočička Adélka na papouška Bořivoje. „Ty jsi ale nevychovaný papouch! Počkej, že tě chytím a bude z tebe lítat peří.“

Pejsek Peťulda toho měl dost. Postavil se, oklepal se a kráčel si lehnout někam, kde by měl klid. Když míjel stůl, spatřil však to, co Adélka. „Ten slabikář se opravdu hýbe!“ zaštěkal.

Kočička Adélka a papoušek Bořivoj zmlkli. Oba se podívali na stůl.

Slabikář se natřásal a posouval se k okraji stolu.

Bum! Žuch!

Slabikář spadl na zem a otevřel se na stránce s písmenkem P. Písmenko P se postavilo a pelášilo pryč. Utíkalo a utíkalo, najednou „bác“! Zakoplo o Peťuldovu tlapku a rozpláclo se na zemi.

Pejsek Peťulda k němu přičichl. „Kdo jsi?“

Písmenko P se uklonilo. „Já jsem P. Umím vonět jako pampeliška.“ A opravdu! Vzduchem zavoněly pampelišky. „Umím štěkat jako pes. Haf. Haf. Jsem písmenko P, na které začíná i tvoje jméno – Peťulda. P jako papír, bez kterého by nebyl tento slabikář. P jako peříčko, pastelka, polštář nebo třeba pivoňka.“

Pejsek Peťulda se pyšně napřímil a zaradoval se. „Jé, tohle je písmenko, na které začíná moje jméno. To je tak hezké!“ Než to dořekl, písmenko P zmizelo.

Adélka seděla u slabikáře a pacičkou obracela stránky. „Já chci taky poznat písmenko, na které začíná moje jméno.“

Náhle ze slabikáře začalo utíkat písmenko J. Adélka k němu přiskočila a zatarasila mu cestu: „Ty jsi moje písmenko?“

„Kdepak, Adélko,“ odpovědělo písmenko J, „já jsem veselé J jako jaro. Beze mě bys nemohla napsat ježek a volat na kamarády Jirko, Jiřinko, Jitko, Jano. A to není všechno – ani jablíčko a jahody bys nemohla vyslovit! Ahoj!“

Písmenko J také uteklo pryč. Adélka začínala být smutná, když vtom uslyšela: „Já jsem A jako Adélka.“ Kočička se ohlédla se a uviděla písmenko A, jak si to mašíruje pryč ze slabikáře.

„Počkej přece!“ volala kočička Adélka, ale písmenko A se dalo do běhu. A najednou bylo fuč!

Pejsek Peťulda a kočička Adélka se na sebe podívali. Kočička se zeptala pejska: „Pročpak utekla písmenka ze slabikáře?“

Papoušek Bořivoj si načechral peří: „To je přece jasné! Slabikář s písmenky patří do školy. Když ho nějaký klučina nebo holčička zapomene doma, písmenka se začnou nudit a utečou pryč.“

Kočička Adélka a pejsek Peťulda museli uznat, že Bořivoj má asi pravdu. Všichni tři se podívali na slabikář, kde již chybělo několik písmenek. „Co budeme dělat, Peťuldo?“ zamňoukala kočička.

Pejsek Peťulda hned věděl. „Musíme je najít a vrátit do slabikáře.“

„Já vám pomůžu!“ zavolal papoušek Bořivoj.

„Ne, ty o mně říkáš, že jsem hloupá. Já tě nechci do našeho týmu,“ zlobila se kočička.

„Adélko, nezlob se,“ žadonil Bořivoj. „Já to taaaak nemyslel.“

Kočička Adélka se mračila, ale pejsek Peťulda ji nakonec přemluvil, aby papoušku Bořivoji odpustila a vzala ho do týmu. „Dobrá, ale už nikdy o mně ani o jiné kočičce nesmí říci, že jsem hloupá.“

„Slibujiiiii!“ zavřískal papoušek Bořivoj, až málem spadl z bidýlka.

A protože pejskové pomáhají policistům a vyprávějí si o tom, každý pes ví, jak takové pátrání vypadá. Peťulda se dal ihned do organizování.

„Půjčíme si od Davídka a Kristýnky vysílačky, které dostali k Vánocům. Od tatínka si vezmeme lupu a začneme pátrat. Až najdeme Adélkou písmenko, zavoláme Bořivoje. Ten přiletí a odnese písmenko do slabikáře.“

„Jasná věc!“ přisvědčil papoušek Bořivoj.

Když všechno zorganizovali, pustili se do pátrání. Pejsek Peťulda čichal a kočička Adélka se dívala skrz lupu po stopách.

„Adélko, tady voní vanilka.“

„Tak to bude písmeno V. Honem za ním!“

Peťulda zapojil do akce nos. Stopa je zavedlo ke stolu, na kterém stála vanilková bábovka. Pod stolem chrápalo písmenko V. Kočička Adélka mrkla na pejska a pomaličku, tak jako to kočičky umějí, se přiblížila k písmenku.

Hop! Chňap.

Držela ho v pacičkách. Pejsek vzal vysílačku. „Haló, tady Peťulda a Adélka. Pod stolem jsme chytili V, žádáme rychlý přílet. Čekáme na stanovišti.“

„Rrrrrozumím,“ zaráčkoval papoušek Bořivoj, „už jsem na cestě.“

Bořivoj přiletěl rychle jako stíhačka. Vzal do drápků písmenko V a letěl pryč. Písmenko sebou kroutilo a nadávalo. „Hele, pusť mě, papouchu!“

Jenomže papoušek Bořivoj se nenechal přemluvit. Přiletěl ke slabikáři, strčil do něj písmenko V a honem slabikář zavřel. „A je to,“ Bořivoj si spokojeně sedl na slabikář.

„Peťuldo!“ zvolala kočička Adélka. „Podívej se, tady je modrá stopa,“ ukázala kočička pod lupu.

„Tak to bude písmenko M,“ zaštěkal pejsek moudrým hlasem. A tak se s kočičkou vydali po modrých stopách. Ty je dovedly ke skříni, kde si písmenko M prohlíželo oblečení. „Podívejte, jak jsou tyhle šaty krásné, když jsou na nich modré chrpy,“ nakrucovalo se M. „Možná bych měl přebarvit namodro i ostatní šaty, aby byly stejně tak krásné.“

Namísto toho se písmenko M ocitlo v pacičkách kočičky Adélky.

„Tady Peťulda,“ hlásil pejsek do vysílačky, „máme tu další písmenko. Přileť na stanoviště ke skříni.“

„Tady Bořivoj, už letím!“

Bořivoj se bleskurychle objevil na stanovišti. Převzal od kočičky písmenko M, odletěl a šup s ním do slabikáře.

Podobně vystopovali a chytili další písmenka. „J“ si pochutnávalo na jogurtu. Písmenko P našli podle písniček, které si pobrukovalo. Písmenko A studovalo, co je acylpyrin. Písmenko G odpočívalo na gauči. Písmenko K obdivovalo květiny ve váze.

„Haló, haló, tady Bořivoj,“ ozvalo se z vysílačky.

„Tady Peťulda a Adélka. Co se děje, parťáku?“

„Hlásím, že všechna písmenka jsou zpět ve slabikáři.“

Vtom se otevřely dveře a v nich stál Davídek. Utíkal do pokojíčku, popadl slabikář a uháněl pryč. „Ahoj, Peťuldo, Adélko a Bořivoji, já zase letím do školy. Jen jsem se vrátil pro slabikář, který jsem doma zapomněl.“ Davídek všechny tři pohladil a uháněl pryč.

Tak to bylo o fous! Kdyby nebyli tak rychlí, Davídkovi by chyběla ve slabikáři písmenka. Adélka, Peťulda a Bořivoj se na sebe hrdě podívali. Akce se povedla. „To jssssme ale šikovná parta!“ zaradoval se Bořivoj. Peťulda a Adélka o sebe plácli pacičkami. „To jsme!“

Kočička Adélka radí

Děti, těšte se do školy a radujte se, až dostanete slabikář. Naučíte se z něj znát všechna písmenka. Papoušek Bořivoj dodává: Mějte rádi svůj slabikář. A nakonec pejsek Peťulda radí: Kluci a holčičky, hlavně mějte rádi všechna písmenka. Bez nich byste nemohli číst pohádky, vyslovovat slova a říkat svá jména!

Table of Contents

O pejsku Peťuldovi, kočičce Adélce a zapomenutém slabikáři