/Prohlášení autorek:

Účelem této knihy je pomoci vám pochopit novou vědu o telomerách a učinit informované změny životního stylu; není zamýšlena jako náhrada formální lékařské péče ze strany lékaře nebo jiného akreditovaného poskytovatele zdravotní péče. Otázky svého zdraví byste měli pravidelně konzultovat s lékařem, zejména s ohledem na jakékoli příznaky, které mohou vyžadovat diagnózu nebo lékařský dohled.

The Telomere Effect: A Revolutionary Approach to Living Younger, Healhtier, Longer

Copyright © Elizabeth Blackburnová a Elissa Epelová, 2017

Cover design by Jeff Miller, Faceout Studio

Cover copyright © Hachette Book Group, Inc., 2017

Translation © Jan Kozák, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-204-1

ISBN mobi 978-80-7565-205-8

Tuto knihu věnuji Johnovi a Benovi, světlům mého života, díky nimž má pro mě všechno prostě větší smysl. – EHB

Věnuji tuhle knihu svým rodičům, Davidovi a Loise, kteří mě i krátce před devadesátkou inspirují svým plnohodnotným a prozářeným životem, a Jackovi a Danny, díky nimž jsou moje buňky šťastné. – ESE

Poznámka autorek: Proč jsme napsaly tuhle knihu

Jeanne Calmentová, která se dožila 122 let, byla podle záznamů jednou z nejdéle žijících žen na světě. V pětaosmdesáti se začala věnovat šermu. I po dovršení trojciferného věku stále jezdila na motorce.11 Když slavila sté narozeniny, obcházela rodné město Arles ve Francii a děkovala spoluobčanům za blahopřání.22 Její radost ze života je zosobněním všeho, po čem toužíme: života zdravého až do samotného konce. Stárnutí a smrt jsou neměnná životní fakta. To, jak a v jaké kondici svůj život prožijeme, ale záleží jen na nás. Můžeme žít lépe a plněji už teď – i v letech pozdějších.

Relativně nový vědní obor zkoumající telomery má pro život hluboké důsledky, které nám mohou pomoci tohoto cíle dosáhnout. Využitím vědeckých poznatků lze snížit riziko chronických onemocnění a zlepšit pocit pohody a zdraví až na úroveň našich buněk, a můžeme na tom pracovat po celý život. Tuhle knihu jsme napsaly proto, abychom vám tyto důležité informace předaly.

Na jejích stránkách naleznete nový způsob smýšlení o lidském stárnutí. Mezi vědci převládá názor, že DNA našich buněk doznává postupem věku stále větší škody, buňky začínají být nezvratně staré a nefunkční. Ale která část DNA je poškozená? A proč se vůbec poškodila? Všechny odpovědi ještě neznáme, nejnovější poznatky ale ukazují na telomery na koncích našich chromozomů. Jak stárneme, telomery v celém těle se postupně zkracují a tento skrytý mechanismus přispívá k většině nemocí spojených se stárnutím. Studium telomer vysvětluje, jak ztrácíme schopnost obnovovat tkáně (tato fáze se nazývá replikační senescence – replikační stárnutí). Buňky samozřejmě mohou ztrácet své funkce nebo předčasně umírat i z jiných příčin a k lidskému stárnutí přispívají také další faktory. Opotřebení telomer je ovšem jasnou a počáteční příčinou procesu stárnutí. Tento proces však můžeme zpomalit či dokonce zvrátit.

Daly jsme dohromady příběh výzkumu telomer a stárnutí a sepsaly jsme ho jazykem, který je přijatelný pro běžného čtenáře. Dříve se tyto informace nebo spíše jejich porůznu roztroušené střípky objevovaly pouze v článcích odborných časopisů. Zjednodušení tohoto souboru důkazů pro potřeby veřejnosti představovalo velikou výzvu a také zodpovědnost. Nemohly jsme se pouštět do vědeckých podrobností ani uvádět všechny výhrady a varovná upozornění. Detaily jsou obsaženy ve vědeckých časopisech, kde vyšly původní studie, a čtenářům s hlubším zájmem o tuto problematiku chceme doporučit, aby toto fascinující a komplexní dílo sami prozkoumali – citace v naší knize je nasměrují. Napsaly jsme také přehledový článek zachycující nejnovější výzkum na poli telomerové biologie, který vyšel v recenzovaném vědeckém časopise Science. Zde naleznete několik užitečných návodů, jak hlouběji proniknout do tematiky molekulárních mechanismů.33

Věda je týmový sport. A nám se dostalo opravdu velké cti, že jsme se na výzkumu mohly podílet se širokým spektrem vědeckých spolupracovníků z různých oborů. Čerpaly jsme také z poznatků výzkumných týmů z celého světa. Lidské stárnutí je skládačka tvořená mnoha kousky. Už několik desetiletí se objevují stále nové a nové informace, které významným způsobem obohacují celek. Studium telomer nám umožnilo pochopit, jak do sebe tyto dílky zapadají – jak mohou staré buňky způsobovat obrovskou škálu nemocí spojených se stárnutím. Nakonec před námi vyvstal obraz tak přesvědčivý a přínosný, že jsme cítily povinnost podělit se o něj s celým světem. V této knize se dozvíte, jak telomery souvisejí s nemocemi a zdravím, se způsobem myšlení a dokonce i s našimi rodinami a společenstvími, v nichž žijeme.

Dalším důvodem, proč jsme tuto knihu napsaly, je snaha pomoci vám vyhnout se možným rizikům. Zájem o problematiku telomer a stárnutí dnes exponenciálně narůstá a ve veřejné sféře kolují jak užitečné, tak i zavádějící informace. Vezměte si například tvrzení, že určité krémy a výživové doplňky mohou vaše telomery prodlužovat a přispívat tak k dlouhověkosti. Tyto terapie, pokud se v těle vůbec nějak projeví, by mohly potenciálně zvyšovat riziko rakoviny nebo mít jiné nebezpečné účinky; k jejich vyhodnocení potřebujeme rozsáhlejší a dlouhodobější odborné studie. Existují ovšem jiné způsoby, jak životnost buněk prodloužit bez rizika, a my jsme se ty nejlepší pokusily zařadit do naší knihy. Nenabízíme vám žádné zázračné, rychle působící kúry, ale výzkumem ověřené návody, jak učinit váš další život zdravým, dlouhým a naplňujícím. Některé z těchto idejí pro vás nebudou až tak úplně nové, ale naše kniha vám možná pomůže vidět je v nových souvislostech a změnit způsob, jakým vnímáte a žijete svůj život.

A konečně vám chceme sdělit, že ani jedna z nás není jakkoli finančně zainteresována na činnosti firem, které prodávají výrobky na obnovu telomer nebo nabízejí telomerové testy. Chtěly jsme vytvořit co možná nejlepší syntézu nejnovějších poznatků z našeho výzkumu a zpřístupnit ji všem lidem, které tyto informace zaujmou a kterým mohou být užitečné. Rády bychom také poděkovaly všem, kteří se na výzkumu stárnutí podíleli.

S výjimkou „poučného příběhu“ na první stránce úvodu pocházejí příběhy v této knize od skutečných lidí. Náš hluboký dík patří všem, kteří se s námi o své zkušenosti podělili. Kvůli ochraně jejich soukromí jsme změnily některá jména a další detaily.

Pevně a upřímně doufáme, že tato kniha pomůže vám i vašim rodinám a všem, kteří chtějí prožít delší, zdravější a spokojenější život.

1 „Oldest Person Ever,“ Guinness World Records, http://www.guinnessworldrecords.com/world-records/oldest-person [3. 3. 2016].

2 Whitney, C. R.: „Jeanne Calment, World’s Elder, Dies at 122,“ New York Times, 5. srpen 1997, http://www.nytimes.com/1997/08/05/world/jeanne-calment-world-s-elder-dies-at-122. html [3. 3. 2016].

3 Blackburn, E., E. Epel, J. Lin: „Human Telomere Biology: A Contributory and Interactive Factor in Aging, Disease Risks, and Protection,“ Science 350, č. 6265 (4. prosinec 2015): 1193– 98.

ÚVOD

Příběh o dvou telomerách

V San Francisku panuje chladné sobotní ráno. Dvě přítelkyně sedí na terase kavárny a popíjejí horkou kávu. Užívají si chvilku oddechu od nikdy nekončícího kolotoče práce, péče o rodinu a dalších povinností.

Kara mluví o tom, jak se cítí unavená. Jak je pořád unavená. Navíc chytí každé nachlazení, které někdo přinese do jejich kanceláře, a pokaždé to skončí otravným zánětem dutin. Aby toho nebylo málo, bývalý manžel v jednom kuse „zapomíná“, když je na něm řada vyzvednout děti ze školy. Ještě ke všemu ji rozmrzelý šéf jejich investiční firmy neustále peskuje – přímo před jejími podřízenými. A když si někdy večer lehne takhle do postele, prudce se jí rozbuší srdce. Ten pocit trvá jen pár vteřin, ale Kara pak zůstává ještě dlouho vzhůru a straší ji to. Možná je to jenom stres, snaží se uklidňovat. Na srdeční problémy jsem snad ještě moc mladá. Nebo ne?

„Není to fér,“ postěžuje si své kamarádce Lise. „Jsme stejně staré, ale já vypadám starší.“

A má pravdu. V ranním světle vypadá Kara ztrhaně. Když se natáhne pro šálek kávy, její pohyby jsou opatrné, jako by ji bolel krk a ramena.

Obrázek 1: Délka života ve zdraví versus délka života v nemoci. Světlá část pruhu znázorňuje počet let, kdy jsme převážně zdraví. Tmavá část pruhu zastupuje roky, kdy nás stále více trápí nemoci a kvalita našeho života se snižuje. Lisa a Kara se mohou obě dožít stovky, ale život každé z nich bude mít ve druhé polovině dramaticky jinou kvalitu.

Zato Lisa jen kvete. Oči a pleť jí září a na každodenní povinnosti i další aktivity má síly víc než dost. Také se dobře cítí. Na svůj věk vlastně ani moc nemyslí, až na to, že je nyní vděčná, že ví o životě víc než dřív.

Kdybyste se podívali na ty dvě, jak tam sedí vedle sebe, mysleli byste si, že Lisa oproti své přítelkyni skutečně je mladší. A kdybyste jí nahlédli pod kůži, viděli byste, že mezera mezi nimi je v určitých ohledech ještě větší, než se na první pohled jeví. Podle kalendáře jsou obě ženy stejně staré. Ale biologicky je Kara starší o desítky let.

Má snad Lisa nějaké tajemství – třeba drahé krémy na pleť? Nebo je za tím laserová léčba u dermatologa? Dobré geny? Život prostý starostí, jimž její přítelkyně očividně čelí rok co rok?

To ani zdaleka. Vlastních stresů má Lisa víc než dost. Před dvěma lety ji autonehoda připravila o manžela; teď je stejně jako Kara matkou samoživitelkou. Peněz nemá nazbyt a možná už v příštím kvartálu se kvůli špatným výsledkům svého zaměstnavatele ocitne úplně na mizině.

Co se to tu děje? Proč tyhle dvě ženy stárnou tak rozdílně? Odpověď je prostá a souvisí s aktivitou uvnitř buněk každé z nich. V buňkách Kary běží proces předčasného stárnutí. Vypadá starší, než je, a je na nejlepší cestě k nemocem a poruchám spojeným se stářím. Zato Lisiny buňky se stále obnovují. Žije život tak, jako by byla mladší než Kara.

PROČ LIDÉ STÁRNOU ROZDÍLNĚ?

Proč lidé stárnou každý jiným tempem? Proč jsou někteří i ve vysokém věku bystří a srší energií, zatímco jiní, mnohem mladší, jsou nemocní, vyčerpaní a otupělí? Znázorněme si to na grafu:

Na obrázku 1 se zaměřte na první bílý proužek. Ukazuje období, kdy je Kara zdravá, netrápí ji závažnější nemoci. Ovšem už po padesátce začíná bílá šednout a v sedmdesáti je černá. Vstupuje do jiné fáze: období nemocí.

Jsou to roky ve znamení nemocí stárnutí: kardiovaskulárních onemocnění, artritidy, oslabeného imunitního systému, cukrovky, rakoviny, plicních chorob a dalších potíží. Také pleť a vlasy začínají vypadat starší. Ještě horší je, že u jedné nemoci stáří to obvykle nekončí. Máme co do činění s jevem poněkud temného názvu, multimorbidita, kdy přichází více nemocí současně. Kara tedy nemá jen opotřebený imunitní systém, ale také bolavé klouby a první příznaky srdeční nemoci. Nemoci stárnutí u některých lidí uspíší konec života. U jiných život pokračuje, ale postrádá jiskru, chybí v něm elán. Tyto roky jsou stále více poznamenané nemocemi, únavou a strádáním.

V padesáti by měla Kara překypovat dobrým zdravím. Graf ovšem ukazuje, že se už v tomto mladém věku plouží vstříc období nemocí. Kara by to mohla formulovat mnohem drsněji: stárne.

Lisa, to je jiný příběh.

V padesáti se stále těší vynikajícímu zdraví. S přibývajícími roky také stárne, ale užívá si pěkného, dlouhého času ve znamení zdravého života. Až teprve několik let po osmdesátce – gerontologové toto období označují pojmem „kmetský věk“ – pro ni začne být stále těžší držet krok s životem, jak to vždycky uměla. I Lisu čeká období nemocí, ale bude to jen několik let na konci jejího dlouhého, produktivního života. Lisa a Kara nejsou skutečné postavy – vymyslely jsme si je na ukázku –, ovšem jejich příběhy vyzdvihují otázky, které už skutečné jsou.

Jak se může někdo vyhřívat na výsluní dobrého zdraví, zatímco jiní trpí ve stínu nemocí? Můžete si vybrat, která zkušenost potká vás?

Pojmy délka života ve zdraví a délka života v nemoci jsou nové, základní otázka však nikoli. Proč lidé stárnou rozdílně? Tuhle otázku si lidstvo klade tisíce let, možná už od doby, kdy jsme poprvé začali počítat roky a porovnávat se se svými sousedy.

Vezměme si jeden extrém. Někteří lidé si myslí, že proces stárnutí určuje výhradně příroda. Že vůbec není ve vašich rukou. Staří Řekové tuto myšlenku vyjadřovali v mýtech o bohyních osudu, třech stařenách, které se zdržovaly v blízkosti malých dětí v prvních dnech po narození. První sudička upředla nit, druhá odměřila její délku a třetí ji přestřihla. Tvůj život bude dlouhý jako tahle nit. Když sudičky dokonaly dílo, váš osud byl zpečetěn.

Tato myšlenka přežívá dodnes, i když tak nějak ve vědečtějším pojetí. Nejnovější verze argumentu o „přírodě“ říká, že vaše zdraví je převážně určováno geny. Možná se vám nad kolébkou nevznášejí sudičky, ale genetický kód určuje riziko srdeční nemoci, rakoviny a obecně i délku života ještě předtím, než se narodíte.

Někteří lidé možná i nevědomky dospěli k víře, že příroda je to jediné, co o stárnutí rozhoduje. Kdyby měli vysvětlit, proč Kara stárne o tolik rychleji než její přítelkyně, asi by řekli některou z následujících vět:

„Její rodiče zřejmě taky měli srdeční problémy a špatné klouby.“

„Má to všechno zapsáno v DNA.“

„No jo, ty nešťastné geny.“

Víra, že „geny jsou náš osud“, není samozřejmě jediný argument. Mnozí si všimli, že kvalitu našeho zdraví ovlivňuje způsob, jakým žijeme. I tento zdánlivě moderní názor je ve skutečnosti velmi, velmi starý. Jedna starodávná čínská pověst vypráví o vojevůdci s havraními vlasy, který musel podniknout nebezpečnou cestu za hranice vlasti. Měl strach, že ho na hranici dopadnou a zabijí, a soužil se takovou úzkostí, až jednoho rána zjistil, že mu jeho krásné černé vlasy zbělely. Zestárl předčasně, prakticky přes noc. Už před 2500 lety si Číňané uvědomovali, že předčasné zestárnutí může být způsobeno vlivy, jako je stres. (Příběh má ovšem šťastný konec: S bílými vlasy vojevůdce nikdo nepoznal a díky tomu přešel přes hranici nikým nezpozorován. Stárnutí má i svoje výhody.)

Mnoho lidí si dnes myslí, že výživa je důležitější než vrozené znaky – nejde o to, s čím se narodíte, ale o zdravotní návyky, ty jsou rozhodující. Tito lidé by asi ke Kařinu případu řekli:

„Jí moc cukrů.“

„Jak zestárneme, každý budeme mít takovou tvář, jakou si zasloužíme.“

„Měla by víc cvičit.“

„Zřejmě jsou za tím nějaké hluboké, nevyřešené psychické problémy.“

Znovu se nyní podívejme na to, jak tyto dvě strany vysvětlují Kařino zrychlené stárnutí. Ze zastánců vrozených znaků cítíme neodbytný fatalismus. Ať už je to k dobrému či špatnému, rodíme se s budoucností, která je pevně zakódovaná do našich chromozomů. Propagátoři životního stylu vkládají naději do víry, že se lze předčasnému zestárnutí vyhnout, ale i oni se k problému staví značně kriticky. Pokud Kara rychle stárne, podle nich si za všechno může sama.

Obrázek 2: Telomery na koncích chromozomů. DNA každého chromozomu obsahuje koncovou část sestávající z vláken DNA, potažených speciálním ochranným pouzdrem z bílkovin. Zobrazujeme je jako světlejší části na koncích chromozomu – telomery. Zde ani na dalších obrázcích nejsou nakresleny ve skutečném poměru, neboť telomery tvoří necelou desetitisícinu celkové délky DNA v našich buňkách. Představují tedy malou, zato však nesmírně důležitou součást chromozomu.

Co je tedy pravda? Vrozené znaky, nebo výživa? Geny, nebo prostředí? Ve skutečnosti je důležité obojí a ze všeho nejdůležitější je vzájemný vztah mezi nimi. Skutečné rozdíly mezi tempem stárnutí u Lisy a Kary spočívají ve složitých interakcích mezi geny, společenskými vztahy a prostředím, životními styly a také zvraty osudu, nebo spíš tím, jak člověk na takový zvrat reaguje. Rodíte se s určitým souborem genů, které se ale mohou projevovat různě a ovlivňovat tak způsob vašeho života. Faktory životního stylu mohou geny v některých případech zapínat nebo také vypínat. Jak prohlásil George Bray, který se věnuje výzkumu obezity: „Geny nabíjejí zbraň a prostředí mačká spoušť.“14 Jeho slova se netýkají jen tloustnutí, ale i dalších stránek zdraví.

My si ukážeme zcela jiný způsob přemýšlení o zdraví. Rozebereme vaše zdraví až na buněčnou úroveň, abychom ukázali, jak takové předčasné buněčné stárnutí vypadá a jakou spoušť ve vašem těle páchá – a povíme si, jak se tomu vyhnout, ale i jak tento stav zvrátit. Vrhneme se do samého genetického srdce buňky, chromozomů. Tam totiž naleznete telomery, opakující se segmenty DNA, které žijí na koncích vašich chromozomů. Telomery, které se při každém buněčném dělení zkracují, pomáhají určit, jak rychle vaše buňky zestárnou a kdy zemřou (což je dáno tím, jak rychle se opotřebí). Mimořádnost objevu naší laboratoře a dalších výzkumných laboratoří po celém světě spočívá v tom, že konce našich chromozomů se ve skutečnosti mohou i prodlužovat. Stárnutí je tedy dynamický proces, který je možné zrychlit či zpomalit a v některých případech dokonce zvrátit. Stárnutí nemusí být, jak jsme si dlouho mysleli, jen kluzkým svahem, který nás nevyhnutelně unáší vstříc nemohoucnosti a rozkladu. Všichni jednou zestárneme, ale jak se to stane, velmi závisí na našem buněčném zdraví.

Jedna z autorek této knihy je molekulární bioložka (Liz), druhá je zdravotní psycholožka (Elissa). Liz zasvětila celou svou kariéru výzkumu telomer, který přinesl zcela nový vědecký pohled na tuto problematiku. Středobodem Elissiny celoživotní práce je psychický stres. Studuje jeho neblahý vliv na chování, fyziologii a zdraví a zkoumá, jak tyto účinky zvrátit. Před patnácti lety jsme vložily své síly do společného výzkumu, který vedl ke zcela nové metodě zkoumání vztahu mezi lidskou myslí a tělem. Nás i naše vědecké kolegy překvapilo, že telomery tady nejsou jen proto, aby poslušně vykonávaly příkazy vycházející z našeho genetického kódu. Ukazuje se totiž, že vaše telomery vám naslouchají a vstřebávají instrukce, které jim dáte. Váš životní styl může vaše telomery vést k tomu, aby urychlily proces buněčného stárnutí, ale i k opaku. Potraviny, které jíte, vaše reakce na silné emoce, tělesná aktivita, to, zda jste byli v dětství vystaveni stresu, dokonce i míra vaší důvěry ve vaše okolí a pocit bezpečí – to vše a mnohé další podle našich zjištění ovlivňuje telomery a lze tak zabránit předčasnému stárnutí na buněčné úrovni. Zkrátka a dobře, jedním z klíčů k prodloužení zdravého života je aktivně přispívat k obnově zdravých buněk.

OBNOVA ZDRAVÝCH BUNĚK A PROČ JI POTŘEBUJETE

Biolog Leonard Hayflick v roce 1961 objevil, že lidské buňky mají k dispozici jen omezený počet dělení, než odumřou. Buňky se reprodukují vytvářením svých kopií (proces nazývaný mitóza). Lidské buňky v tenké, průhledné vrstvě v láhvích, které plnily Hayflickovu laboratoř, se zpočátku kopírovaly rychle. Jak se neustále množily, potřeboval Hayflick stále další láhve, aby pojaly rozrůstající se buněčné kultury. Buňky v této rané fázi se množily tak rychle, že vůbec nešlo všechny kultury zachovat, jinak by Hayflick i s kolegy, jeho vlastními slovy, byli „láhvemi kultur vyhnáni z laboratoře i budovy výzkumného ústavu“. Hayflick tuto mladistvou fázi buněčného dělení pojmenoval jako „bujný růst“. Po nějaké době se však reprodukce buněk v Hayflickově laboratoři zarazila, jako kdyby začaly být unavené. Nejhouževnatější buňky zvládly asi padesát dělení, většina ale mnohem méně. Nakonec znavené buňky dospěly do stádia, které Hayflick nazval senescence (stařeckost): pořád byly živé, ale všechny se už natrvalo přestaly množit. Tento stav se nazývá Hayflickův limit a jde o přirozenou hranici, po jejímž dosažení se lidské buňky už nedělí; „vypínačem“ jsou příliš krátké telomery.

Podléhají ovšem všechny buňky Hayflickovu limitu? Ne. Po celém těle nacházíme buňky, které se obnovují – imunitní buňky, kostní buňky, střevní, plicní a jaterní buňky, kožní a vlasové buňky, buňky slinivky břišní a buňky tvořící výstelku srdce a cév. Ty se musí stále a stále dělit, aby naše těla zůstala zdravá. Mezi obnovující se buňky patří některé typy běžných buněk, které se umí dělit, jako třeba imunitní buňky; progenitorové buňky, které se dokážou dělit ještě déle; a ony veledůležité buňky v těle, které se nazývají kmenové: ty se mohou dělit neomezeně, pokud ovšem zůstávají zdravé. Na rozdíl od buněk v Hayflickových laboratorních nádobkách se na naše tělní buňky Hayflickův limit ne vždy vztahuje, protože mají – jak se dočtete v první kapitole – životabudič jménem telomeráza. Jestliže se kmenové buňky udržují zdravé, mají dost telomerázy na to, aby se mohly dělit během celého života. Tento bujný růst buněk je jedním z důvodů, proč Lisina pleť vypadá tak svěže, jejím kloubům nic nebrání v pohybu a může plnými doušky nabírat do plic chladný vzduch proudící od zálivu. Nové buňky totiž neustále obnovují nejdůležitější tělní tkáně a orgány. Buněčná obnova Lise pomáhá v tom, aby se cítila mladě.

Obrázek 3: Stárnutí a nemoci. Věk je rozhodujícícm faktorem pro výskyt chronických nemocí. Tento graf ukazuje četnost čtyř hlavních příčin úmrtí: srdeční choroby, rakovina, choroby dýchacího ústrojí, mozková příhoda a další cerebrovaskulární onemocnění. Míra úmrtnosti z důvodu chronických nemocí začíná stoupat po čtyřicítce a dramaticky vystřeluje po dosažení šedesátky. Převzato ze serveru amerického ministerstva zdravotnictví a sociálních služeb, Center pro kontrolu a prevenci nemocí, „Deset hlavních příčin smrti a zranění,“ http://www.cdc.gov/injury/wisqars/leadingCauses.html.

Z lingvistického hlediska slovo senescentní souvisí se slovem senilní. V jistém smyslu jsou tyto buňky právě takové – senilní. Na jednu stranu je určitě dobře, že se buňky přestanou dělit. Kdyby totiž v množení pokračovaly, mohla by z toho být rakovina. Avšak senilní buňky ani tak nejsou neškodné – jsou zmatené a vyčerpané. Vydávají zmatené signály a neposílají ostatním buňkám správné zprávy. Nemohou svou práci odvádět tak dobře jako dřív. Jsou nemocné. Čas bujného růstu skončil, alespoň pro ně – a to má závažné dopady na vaše zdraví. Obsahuje-li vaše tělo příliš mnoho senescentních buněk, začnou vaše tkáně stárnout. Nadměrné množství senescentních buněk ve stěnách cév vede k jejich zatuhnutí a zvýšení rizika infarktu. Senescentní imunitní buňky ve vaší krvi nemusejí správně poznat, že se poblíž vyskytuje virus, a tak snáze chytíte chřipku nebo zápal plic. Senescentní buňky mohou propouštět prozánětlivé látky, kvůli nimž jste náchylnější k bolesti a chronickým nemocem. Nakonec mnoho senescentních buněk prodělá naprogramovanou smrt.

Začíná období života v nemoci.

Mnohé zdravé lidské buňky se mohou opakovaně dělit tak dlouho, dokud jejich telomery (a další nepostradatelné stavební kameny buněk jako bílkoviny) zůstávají funkční. Pak už se stávají senescentními. Nakonec může senescence postihnout i naše úžasné kmenové buňky. Limit pro buněčné dělení je jedním z důvodů, proč po sedmdesátce či osmdesátce dochází ke zdánlivě přirozenému zhoršení kondice, ačkoli mnoho lidí zůstává zdravých mnohem déle. Dnes máme větší naději na dlouhý život než kdy dříve a také větší naději na dlouhý život ve zdraví.25 Na světě žije asi 300 000 stoletých a starších lidí a jejich počet rychle roste. Stejně tak přibývá lidí, kteří překračují devadesátku. Vzhledem k těmto trendům panuje mezi některými odborníky názor, že víc než jedna třetina dětí, které se teď rodí ve Velké Británii, se dožije stovky.36 Ale jaká část těch dlouhých let bude poznamenána nemocí? Jestliže lépe porozumíme mechanismům správné buněčné obnovy, můžeme mít klouby, které se pohybují ladněji, plíce, které dýchají lehčeji, imunitní buňky, které nelítostně odrážejí infekce, srdce, které prohání krev všemi síněmi a komorami, a mozek, který zůstane bystrý až do posledních dnů.

Někdy se však stane, že buňky neprojdou všemi děleními tak, jak mají, a předčasně upadnou do senescenčního stádia. Když k tomu dojde, na osm nebo devět křížků můžete zapomenout. Místo toho se ve vašem těle spustí předčasné buněčné stárnutí. Postihuje Karu a další lidi, jejichž období života ve zdraví začíná poměrně brzy tmavnout.

Kalendářní věk do velké míry určuje, kdy onemocníme, a odráží se v něm biologické stárnutí uvnitř organismu.

Na začátku této kapitoly jsme si položili otázku: Proč lidé stárnou rozdílně? Jednou z příčin je buněčné stárnutí. A nyní přecházíme k otázce: Co způsobuje, že buňky stárnou předčasně? Ke znázornění odpovědi si představte tkaničky do bot.

JAK MOHOU TELOMERY ZPŮSOBOVAT, ŽE SI PŘIPADÁTE STAŘÍ, NEBO VÁM NAOPAK POMÁHAT, ABYSTE ZŮSTALI MLADÍ A ZDRAVÍ

Znáte ochranná plastová zakončení na konci tkaniček? Je to praktické opatření, aby se neroztřepily. A teď si představte, že vaše tkaničky jsou vaše chromozomy, útvary uvnitř vašich buněk, které nesou genetickou informaci. Telomery lze změřit v jednotkách DNA známých jako páry bází a mají stejnou funkci jako koncovky tkaniček: tvoří malé čepičky na koncích chromozomů a zabraňují rozpletení genetického materiálu. Časem se však zkracují, a to je problém.

Lidská telomera se typicky vyvíjí takto:

Věk

Délka telomery (v párech bází)

Novorozenec

10 000 párů bází

35 let

7 500 párů bází

65 let

4 800 párů bází

Když se konce tkaniček moc opotřebují, jsou vám tkaničky k ničemu. Můžete je vyhodit. A něco podobného se děje i s buňkami. Pokud jsou telomery příliš krátké, buňka se úplně přestane dělit. Za senescencí buněk nestojí jenom zkracování telomer, mohou za to i další faktory, které zatím příliš dobře neznáme. Krátké telomery jsou však rozhodně jedním z hlavních důvodů stárnutí buněk a patří také k mechanismům kontrolujícím Hayflickův limit.

Vaše geny působí na vaše telomery – na jejich délku, když se narodíte, i na to, jak rychle se budou zkracovat. Skvělá zpráva je, že do toho můžete vstoupit a převzít určitou kontrolu nad tím, jak dlouhé – jak robustní – telomery budou.

Například:

■ Někteří z nás reagují na obtížné situace pocitem velkého ohrožení – a tato reakce souvisí se zkracováním telomer. Můžeme se snažit dívat na věci pozitivněji.

■ Je prokázáno, že několik psychosomatických technik včetně meditace a cvičení čchi-kung zmírňuje stres a zvyšuje hladinu enzymu telomerázy, který telomery obnovuje.

■ Telomerám skvěle prospívá cvičení posilující srdce a cévy. Popíšeme si dva jednoduché cvičební programy, které prokazatelně zlepšují údržbu telomer a které si každý může upravit podle své úrovně zdatnosti.

■ Telomery nesnášejí jídlo z polotovarů, jako jsou párky v rohlíku, zato jim prospívají čerstvé a kvalitní potraviny.

■ Sídelní oblasti s nízkou společenskou soudržností – takové, kde se lidé navzájem neznají a jeden druhému nevěří – jsou pro telomery špatné. Platí to bez ohledu na výši příjmu.

■ Děti, které prodělaly více nepříznivých životních událostí, mají telomery kratší. Napáchané škody je možné částečně odčinit přemístěním dětí pryč z nevhodného, výchovu zanedbávajícího prostředí (například smutně proslulých rumunských sirotčinců).

■ Telomery na rodičovských chromozomech ve vajíčku a spermii se přímo přenášejí do buněk dítěte. Znamená to, že pokud vaši rodiče měli tvrdý život, který jim telomery zkracoval, mohli tyto zkrácené telomery předat vám! Domníváte-li se, že je to i váš případ, jen žádnou paniku. Telomery je možné prodlužovat stejně jako zkracovat. Máte možnost udržet své telomery stabilní. Také to znamená, že vaše vlastní životní volby mohou vyústit v pozitivní buněčný odkaz pro další generaci.

SPOJTE SE SE SVÝMI TELOMERAMI

Možná pomýšlíte na to, že začnete žít zdravěji, ale úpíte při představě dlouhého seznamu věcí, které budete muset učinit. Některým lidem však stačí pochopit spojitost mezi činy a telomerami a jsou pak schopni změnit svůj životní styl trvale. Mě (Liz) někdy cestou do kanceláře zastavují lidé a říkají: „Podívejte, jezdím teď do práce na kole – udržuji své telomery dlouhé!“ Nebo: „Přestala jsem pít sladké limonády. Nesnáším pomyšlení, co to dělá s mými telomerami.“

Table of Contents

ČÁST I.

ČÁST II.

ČÁST III.

ČÁST IV.