Slibuji ti, Annabelle (Ukázka)
Author: Tamara McKinley
Date: 2017-08-05 22:00:00+00:00
Publisher: Alpress

Copyright © 2015 by Tamara McKinley

Translation © Hana Černá

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít
nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného
souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací
nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu ECHOES FROM AFAR
přeložila Hana Černá

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,
v edici Klokan, 2016
shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-560-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-561-3 (mobi)

Prolog

Paříž 1956

Mnoho let prožil v naději, že ji znovu spatří, a snad zázračnou mocí jeho touhy se konečně objevila.

Zapomněl na sklenku vína i cigaretu a se zatajeným dechem a tlukoucím srdcem se natáhl blíž k balkonovému oknu ve třetím patře. Může ho klamat zrak, uplynulo přece již dvacet let, co se viděli naposled. Ne, je to ona. Stojí na mostě Pont Neuf a pozoruje svižný proud Seiny spěchající ke vzdálené Eiffelovce a pařížským střechám. Náhle jako by roky smetl vítr. Vrátila se.

Popojel na invalidním vozíku blíž k oknu. V šerém pokoji ho nezahlédne a on se potřebuje ujistit, že ho nešálí zrak. Nosívala kratší vlasy. V dlouhých hedvábných vlnách jí splývaly přes drobná ramena. Přiléhavé kalhoty a svetřík napovídají, že si udržela štíhlou postavu. I v uvolněném postoji z ní vyzařuje ta nezkrotná energie a rozhodnost, jakou si u ní pamatuje. Vedle stojí zavazadla, přes ruku má přehozený plášť a pod paží drží velkou složku – patrně s uměleckými fotografiemi.

„Jsi to opravdu ty, Belle?“ vydechl v údivu.

Jako by ho zaslechla, odvrátila pohled od řeky; bloudil teď po kamenné dlažbě ulice Quai de la Mégissserie a vysokých šedých fasádách domů s balkony a okny obrácenými k Seině.

Ve světle pouliční lampy pozvedla tvář. Zdálo se, že ho přece jen zahlédla. Zmocnilo se ho trpké zklamání. Není to Belle – jak by mohla být? Uplynulo příliš mnoho let a tahle dívka vypadá mladší než Belle, když ji onoho osudového dne potkal na stejném místě. A přesto… S tou dívkou jako by najednou zazněly ozvěny minulosti…

„Jste v pořádku, pane?“

Lekl se, když cvakl vypínač, a mhouřil oči do ostrého světla. „Zhasni a pojď sem,“ požádal mladíka a opět se otočil k oknu. „Vidíš tu mladou ženu? Zajdi se zeptat, jak se jmenuje a odkud je. Rychle, než zmizí,“ zdůraznil nedůtklivě.

Mladík na něho upřel tázavý pohled a potutelně se usmál. „Není pro vás příliš mladá, pane?“

„Udělej, co říkám, Maxi. Vysvětlím ti to později,“ odsekl.

Jakmile Max opustil místnost, znovu se obrátil k oknu. Těkala očima z jednoho balkonu na druhý, jako by ji upoutala zdobná zábradlí kovaná ze železných prutů. Možná postřehla, jak se jeho okno na okamžik rozsvítilo, a hned nato opět potemnělo. Měl pocit, že na zlomek vteřiny znervózněla a rychle odvrátila zrak.

Dotkl se skla, snad aby ji pozdržel. Než Max stihl vyběhnout na ulici, chvatně popadla zavazadla, obrátila se a splynula s proudem úředníků vracejících se z práce a hloučky loudavých turistů.

Zabořil se do sedačky. Prchavá chvíle pominula, a v srdci se otevřela stará jizva. Zavřel oči ve snaze zahnat úzkost, ale marně. Viděl jen Belle. Mladá, plná života stála před mnoha lety na Pont Neuf. V hlubokém dojetí a lítosti se pohroužil do vzpomínek na události, které rozdělily jejich životy.

1

Londýn 1936

Annabelle Blakeová pleskala bosýma nohama po studeném linoleu k oknu. Rozhrnula tenké závěsy. Venku příšerně lilo, ze zahlcených okapů chrstaly proudy vody, na mřížích ucpaných odtoků na ulici kroužily široké blátivé víry. Neutěšený výhled jen umocňoval její bezvýchodnou situaci. Nespravedlivé propuštění z nemocnice před dvěma týdny – a především nepříznivá reference – jsou zásadní překážkou, aby sehnala nové místo ošetřovatelky. A úspory se tenčí.

Ve třiadvaceti letech měla Annabelle za sebou odbornou přípravu a pár let náročné práci v nemocnici. Nemohla se obrátit na rodinu, otec ji totiž vykázal z domu, a matka ze strachu před manželem omezila s dcerou kontakt. Annabelle žila v mizerné ubytovně na chudém předměstí Londýna. S ostatními nájemnicemi neměla mnoho společného. Samota ji začala tížit obzvlášť poté, co nejbližší přítelkyně Caroline Howdenová odjela jako ošetřovatelka do Španělska, kde vypukla občanská válka. Navíc Annabelle bez rozmyslu odmítla nápadníka George Ashtona, v němž by jistě našla spolehlivou oporu.

Odstoupila od okna jediného pokoje, který obývala. Rukou si prohrábla vlasy a pokusila se najít na své mizerné situaci něco pozitivního. Přinejmenším má referenci – sice poněkud dvojznačnou, ale poslali ji; George je natolik inteligentní, že nakonec pochopil důvod jejího odmítnutí; dnešek není zrovna ideální den na vycházku, ale zajdou si s matkou Camille na kávu. Pozvání přišlo nečekaně, nevídaly se pravidelně a matka schůzky před otcem úzkostně tajila. Annabelle se pokusí hrát hrdinku. Během posledních pěti let vztah mezi ní a matkou ještě víc ochladl a je na čase to napravit. Cítila, že ji Camille má ráda, jen nechápala, proč se bojí dát to najevo.

V tom velkém tmavém domě ve Fullhamu ani neměla možnost matku blíže poznat, tím méně otce. Přísný pohled jeho šedých očí a drsná pravidla ji vždycky naháněly strach.

V raném dětství prožila nejvíc času v dětském pokoji v patře opečovávaná chůvami. Matka jí přicházela jen dát dobrou noc, a to bez polibku nebo pohlazení, pouze se poněkud roztržitě dotkla jejího ramene nebo hlavy. Camille si nelibovala v dotecích, zůstávala rezervovaná. Důvod Annabelle pochopila až v dospělosti. Matka věnovala veškerý zájem Edwinovi, přestože se ho očividně bála.

Annabelle potřásla hlavou, vrátila se do přítomnosti a zkontrolovala čas. Pak si rychle oblékla nejlepší tvídovou sukni a vlněný svetřík. Bavlněné punčochy už byly záplatované a gabardénový plášť i černé střevíce zjevně pamatovaly lepší časy. Má stěží na jídlo, natož aby si koupila něco na sebe.

Lehce si nalíčila rty, řasy, nakonec pročesala sytě blond kadeře. Zhodnotila úpravy v zrcadle plném mušinců. Pod fialkovýma očima se rýsovaly tmavé kruhy po několika bezesných nocích, unavenou pleť bez lesku pohotově vylepšila troškou pudru. Narazila si starý plstěný klobouček, kolem krku omotala šálu a sáhla po deštníku. Víc se sebou neudělá. Už vidí matku, jak nad jejím vzhledem lomí rukama.

Rozhodla se jet na kole, ušetří tak spoustu času. Uložila kabelku a deštník do košíku a snesla bicykl do přízemí. Domovní dveře se za ní s prásknutím zavřely. Otevřela deštník, opatrně nasedla a snažila se řídit jednou rukou. Odvážně překonávala kaluže, kolo drncalo na hrbolaté kamenné dlažbě. K čajovně Copper Kettle dorazila ve zuboženém stavu. Deštník se ve větru převrátil, kabát nasákl vodou a punčochy postříkalo bláto. Srovnala deštník a nechala ho v košíku, mokré vlasy si shrnula za uši a vběhla do čajovny.

Copper Kettle se nacházela v úzké uličce, v části města, kam otec jistě nikdy nezavítal. Po ledové sprše na Annabelle dýchlo rajské teplo, stoly s bílými ubrusy a kytičkovaným porcelánem dotvářely přátelskou atmosféru. Tři dámy si v družném hovoru vychutnávaly ranní kávu a mladé ženy si ani nevšimly.

Camille ještě nepřišla. Snad ji neodradilo to psí počasí! Annabelle měla v peněžence všehovšudy šest pencí, což v tomhle snobském hnízdečku nestačí ani na kávu. „Na někoho čekám,“ odbyla obsluhu. „Přišla jsem moc brzy. Smím se zajít upravit na toaletu?“

Servírka ji uvedla do malé místnosti vymalované ostře růžovou a sněhově bílou. Tekla tu teplá voda, bylo zde mýdlo a ručník. Annabelle se na sebe v zrcadle zašklebila. Z plstěného kloboučku odkapávala voda na už tak mokré vlasy, řasenka a rtěnka se rozmazaly a šála i plášť se daly ždímat.

Kapesníčkem si setřela z tváře šmouhy od rozteklé řasenky a rtěnky, ručníkem pak vysušila vlasy a nakonec se jím pokusila vyčistit i blátivé skvrny na punčochách, což se příliš nedařilo. Učesala se, vytřepala vodu z kabátu, nacpala promočenou šálu do kapsy. Snad Camille už přijela. Poté, co použila toaletu čajovny, se nedá požádat jen o sklenici vody! Posbírala svršky a vrátila se do místnosti.

Camille si právě sundávala norkový kožich. „Mon dieu!“ zděsila se při pohledu na dceru. „Tu fais peur a voir! Qu’est-ce qui est arrivée?“

Jako při předešlé návštěvě se Camille patrně rozhodla vést hovor francouzsky, aby ostatní hosté nerozuměli, co si s dcerou povídá. „Vím, vypadám příšerně,“ přiznala Annabelle v témže jazyce. Francouzsky hovořila plynně od dětství. „Jenže když jedeš na kole v dešti, obyčejně promokneš.“ S úsměvem se podívala na matku. Ta byla suchá a pečlivě upravená –  černý klobouček se závojem, šedivý kostýmek a kožené kotníčkové botky s patentovým zapínáním. „Vidím, že tě liják nestihl.“

Camille našpulila rty, posadila se ke stolu a kožich si ležérně přehodila přes ramena. „Taxikáři v Hackney jsou v dešti nesmírně ochotní. Taky ses nemusela trmácet na bicyklu.“

Annabelle se dotklo, že matka nemá nejmenší představu, jak vážná je situace její dcery. Jenomže Camille nepoznala chudobu, a tak ji prostě nenapadne, že většina lidí si nemůže dovolit cestovat taxíky, natož nezaměstnané ošetřovatelky.

Odložila plášť a klobouk a posadila se k matce. „Kdybych si to mohla dopřát, neváhala bych,“ řekla mírně, „obzvlášť dnes.“

Camille upřela na dceru zkoumavý pohled, když vtom je vyrušila servírka. Objednaly si a Camille se znovu obrátila k Annabelle. „Obvykle nejím zákusky,“ prohodila, „ale napadlo mě, že by sis měla dopřát nějakou dobrotu. Jsi vychrtlá a v těch botách vypadáš vážně nemožně.“

Annabelle nestála o matčin kritický komentář, ve svém zájmu však zachovala přátelský a lehký tón. „Ráda si na něčem pochutnám. Díky, mami.“

Camille chvilku mlčela a zpod závojíčku si dceru zkoumavě prohlížela. „Carolinina matka mi řekla, co se přihodilo, dřív než jsi mi to napsala,“ promluvila konečně. „Je to pro tebe hodně těžké?“

„Přišla jsem o práci, kterou jsem milovala, mami. A taky o dobré jméno. Vypadá to, že mě žádná nemocnice nepozve k přijímacímu pohovoru. Odmítli mě i šéfové v továrnách – a to jsem se ucházela o nekvalifikované práce. Pochopitelně že jsem v těžké situaci.“ Anabelle si odhrnula mokré prameny vlasů z tváře. „Neboj se, mami, nějak přežiju,“ dodala, aby zmírnila rozhořčený tón.

Servírka mezitím přinesla kávu a Camille opatrně nalila nápoj do dvou malých šálků. Polkla doušek a naklonila se blíž k Annabelle. „Je mi moc líto, že ses ocitla v tak ošemetné situaci,“ pronesla tiše. „Snad bys mohla znovu zvážit nabídku doktora Ashtona. Koneckonců máš už věk, Annabelle. Finančně tě zabezpečí.“

Annabelle zírala na matku v úžasu. „Je mi třiadvacet, mami, ještě nejsem stará panna. A nehodlám se provdat, jen abych se dostala z téhle mizérie,“ konstatovala rozhodně. „George je můj velmi dobrý přítel, ale nemiluju ho. Nebylo by fér přijmout nabídku k sňatku, když mu nemůžu nabídnout lásku, jakou od manželky právem očekává.“

„Ale, ale, prosím tě… Nebuď sentimentální,“ mávla Camille odmítavě rukou. „Máš ho ráda jako přítele, nenudíte se spolu a to je pro manželství základ. Jsi příliš malicherná, Annabelle. George Ashton je bohužel Ir, ale je to solidní, spolehlivý mladý muž s perspektivní kariérou, tudíž skvělou budoucností. Co lepšího si můžeš přát?“

Annabelle matčina snobská poznámka o Georgeově národnosti podráždila, ovládla se však. „Svého budoucího manžela chci především milovat, mami. Mluvíš jako otec,“ dodala smířlivěji. „Prosím tě, dovol, abych si vybrala podle svého a našla východisko z téhle zatracené situace bez kompromisů. Manželství nepovažuju za řešení. Jsem ošetřovatelka bez práce. Potřebuju znovu získat dobré jméno a dělat práci, pro kterou jsem stvořená. Nic jiného mě momentálně nezajímá.“

Camille si zhluboka povzdechla. „S tím jsem počítala, a chci ti trochu pomoct.“

„Domů se v žádném případě nevrátím – jestli máš tohle na mysli,“ vyhrkla Annabelle.

„Ne, ne. Ani mě to nenapadlo.“ Camille ji umlčela zvednutím ruky a vytáhla z luxusní kožené kabelky obálku. „Ráda bych ti věnovala tohle.“

Annabelle zalapala po dechu. Zřejmě peníze! A hodně! „To nemůžu přijmout, mami! Kdyby otec zjistil, žes mi dala vlastní kapesné, zbláznil by se vztekem. Obě ho známe.“

Camille nasadila tajnůstkářský úsměv, vybrala pro Annabelle zákusek s cukrovou polevou a pro sebe klínek ovocného koláče. „Dopřej si sladké potěšení,“ pobídla ji.

Annabelle pochopila, že se od matky o původu záhadného daru nic nedozví. Uždibovala dezert. Měla sice hlad, ale v rozrušení ani necítila, jak ta lahůdka chutná.

Camille ochutnala kousíček koláče a blaženě vzdechla. „Skoro tak dobrý jak pravý francouzský koláč,“ libovala si. „Dáš si ještě jeden?“

Annabelle se zmocnil pocit, že s obálkou napěchovanou bankovkami na ni padlo nepříjemné břemeno. „Ne, díky, mami,“ odmítla stroze. „Jak chceš zařídit, aby se otec nedozvěděl, žes mi darovala takovou částku?“

Camille vložila do úst další sousto. „Edwin o těch penězích neví,“ prohodila nonšalantně.

„Vždyť nemáš žádné vlastní konto,“ zamračila se Annabelle, „a pokud vím, otec má přehled o každé penci kapesného, kterou utratíš.“

Camille dceřina starostlivost nezaskočila a klidně si vychutnávala báječný koláč.

Annabelle vrtalo hlavou, co má matka za lubem, ale především kde vzala tolik peněz. Nikdy ji neviděla v tak dobrém rozmaru, a to ji docela znepokojilo.

„Občas se mi podaří uspořit tu a tam nějaké drobné z výdajů na domácnost a kapesného,“ prohodila Camille.

Annabelle potřásla nedůvěřivě hlavou. „Trvalo by roky, než bys našetřila takovou částku, mami. Co je to za peníze?“ naléhala neodbytně.

Camille zhluboka vydechla. „Víš, mám takovou drobnou zálibu, která mi občas vynese menší kapitál,“ poznamenala jakoby mimochodem.

„Jakou zálibu?“

Camille pokrčila rameny a trochu provinile se pousmála. „Hraju karty. Když se spoluhráčky věnují víc klevetění než hře, je to docela výnosný koníček.“

„Netušila jsem, že hraješ o peníze.“ Annabelle se upřeně zahleděla na očividně spokojenou matku a spekulovala, zda jí tajný karban mohl skutečně tak dobře vynášet. Považovala však za nevhodné zeptat se přímo. „Jsi evidentně skvělý hráč,“ pronesla opatrně, „jen nechápu, proč ty peníze tak hamouníš, místo aby sis dopřála trochu luxusu.“

Camille sklopila zrak a hledala cosi v kabelce. „Tvůj otec nesnáší, když někdo hraje o peníze. Pochopitelně nemůžu utrácet za klobouky a nové šaty, hned by mě vyslýchal, kde jsem na to vzala.“

Annabelle netrpělivě čekala, až matka vyloví zlaté pouzdro a vytáhne růžovou cigaretu.

„Kdysi jsem uvažovala, že si budu spořit pro případ, až konečně najdu odvahu manžela opustit,“ přiznala. „Jenže se mi začalo líbit, jak se penízky hromadí, a když jsem byla doma sama, počítala jsem je a snila, za co by se daly utratit.“

Annabele zírala na matku v němém úžasu. Nikdy ji totiž neslyšela takhle mluvit. Přisunula k ní obálku. „Vezmi se je zpátky, mami, potřebuješ je víc než já. Proč neodjedeš za tetou Aline do Paříže? Určitě by ti našla slušné zaměstnání nebo…“ Matčin výraz ji zarazil. Žít se sestrou v jejím rušném pařížském bytě a ještě ke všemu pracovat! Hned ji mohlo napadnout, že tenhle styl života je pro Camille Blakeovou nepřijatelný.

Camille nasadila cigaretu do dlouhé ebenové špičky, zapálila si zlatým zapalovačem a dychtivě vtáhla kouř. „Ty peníze jsou pro tebe,“ prohlásila rozhodně. „Jsem příliš stará a zvyklá na Londýn, než abych prchla do Paříže. Ale ty, Annabelle, za Aline pojedeš.“

„Nechci do Paříže, mami. Jsem Angličanka a moje místo je zde,“ protestovala Annabelle.

„V žilách ti koluje francouzská krev, ma chère, a nadešel čas, abys poznala jiný svět než tohle,“ mávla odmítavě rukou k oknu. Jistě neměla na mysli jen častý déšť, ale šedivý Londýn obecně.

„Vždyť tu mám práci,“ trvala Annabelle na svém. „A když jsem konečně dostala referenci, určitě mě některá nemocnice pozve na pohovor.“

Camille sklopila zrak a zamyšleně opřela špičku s cigaretou o skleněný popelníček. „Není na škodu zkusit žít jinde,“ řekla tiše.

„Ani ve snu mě nenapadlo, že bych to vzdala a odjela do Paříže. Potřebuju očistit své jméno a získat místo tady v Londýně,“ bránila se Annabelle.

Camille zvedla hlavu. Smutek v očích ji prozradil. „Jsi silná, Annabelle. Někdo by řekl, že umíněná a neposlušná. Obdivuju tvé odhodlání, jenže v tomhle případě není na místě.“ Přikryla dceřinu drobnou ruku dlaní. „Neztrácej čas v předem prohrané bitvě.“

Annabelle přepadla nedobrá předtucha. „Jak to myslíš?“

Camille si zhluboka povzdechla, nechala cigaretu čmoudit a vzala dceřiny ruce do dlaní. „Ráda bych, abys aspoň jednou dala na mou radu a nemučila mě otázkami, Annabelle. Přijmi ty peníze, odjeď do Paříže a začni znovu. Tady tě nic nečeká.“

„Jak si tím můžeš být jistá?“ zeptala se Annabelle sotva slyšitelně.

Camille rozhodila rukama. „Zut alors, další otázka. Zkoušíš mou trpělivost, dceruško.“

Annabelle neušlo, že se matka vyhnula jejímu pohledu a chvěla se jí ruka, když zvedla cigaretu. „Co přede mnou skrýváš, mami?“

Camille pokrčila rameny a přemítavě sešpulila rty. „Nemůžu vědět všechno, jsem bezvýznamná žena v domácnosti.“

„Nech toho, mami,“ odsekla Annabelle tentokrát anglicky. „Přestaň se vykrucovat a pověz, o co ve skutečnosti jde.“ Camille típla cigaretu. Postřehla, že hosté otáčejí hlavy k jejich stolu. Naklonila se k Annabelle, ztišila hlas a promluvila rychlou francouzštinou. „Dali ti referenci, protože se o to zasadil Carolinin otec. Obávám se ale, že tvůj otec zařídil, aby tě v žádné londýnské nemocnici nepřijali.“

Annabelle se zhoupla na židli, zmatený pohled stále upřený na matku. „Otec? Ale jak? Nerozumím tomu.“

„Přirozeně že ne. Jak bys mohla? Ani já nemám důkaz, že to byl on, ale tyhle podrazy jsou jeho styl. Je pomstychtivý a nikdy ti neodpustí, že ses vzepřela jeho vůli a začala studovat zdravotnickou školu.“

„Uteklo už pět let. Proč čekal tak dlouho?“

Camille schovala ramena pod hřejivou kožešinu. „Má trpělivost. Tušil, že dřív nebo později uděláš chybu. Vyčkává jako predátor a pak bez skrupulí udeří.“

Edwin Blake patřil k nejobávanějším advokátům v celé zemi. Mít ho při soudním procesu na své straně byla výhra – ovšem Bůh pomoz odpůrci. Dlouhý seznam jmen osob za mřížemi je důkaz jeho obratnosti. Annabelle přesto odmítala přijmout myšlenku, že by se krutě mstil na vlastní dceři za pouhou neposlušnost.

„Jsi strašně naivní,“ povzdechla Camille. „Proč ses, prosím tě, pletla do těch nepokojů na Cable Street a pak porušila pravidla nemocnice a ošetřila toho muže v parku? Copak ti nedošlo, jaké bude mít tvé počínání důsledky?“

Annabelle si živě pamatovala onen den v Hyde Parku. K událostem došlo pár dnů poté, co byli s Georgem svědky bouřlivých nepokojů na Tower Hill a v Cable Street mezi fašisty, unionisty a stoupenci komunistů. Policie na koních bránila nenáviděné černé košile Svazu fašistů, rozdělila dav a tlačila ženy s dětmi do vedlejších ulic. Annabelle se zašla podívat i na závěr „hladového pochodu“, který do Londýna doputoval z průmyslového Jarrowu. Nezaměstnaní dělníci se vydali v klidném protestním procesí několik set kilometrů přednést vládě své požadavky. Nějaký muž upadl a poranil si hlavu. Annabelle se běžela přesvědčit, jak na tom je, dala mu trochu vody a pár drobných, aby se svezl autobusem na další stanoviště protestujících. „Nezapojila jsem se do nepokojů úmyslně,“ bránila se.

„Prostě jsme se s Georgem ocitli v nevhodný čas na nevhodném místě. Neporušila jsem ani zákaz nemocnice pomáhat demonstrantům. Myslím, že každá ošetřovatelka by reagovala stejně. Copak jsem mohla tušit tak nepřiměřené následky?“

Z matčina výrazu pochopila, že ví, kdo byl ten mstivý informátor, ale nejspíš se bála vyslovit to nahlas. „Že za celou tou aférou stojí otec, mami?“ zeptala se přímo.

„Nemůžu to dokázat,“ přikývla Camille váhavě, „ale instinkty mě většinou neklamou. Mnoho let sleduju, jak se otec dokáže mstít. Netuším, jak se o události v parku dozvěděl – možná zrovna šel kolem a zahlédl tě. Vím však s jistotou, že má mnoho vlivných přátel na vysokých postech a nelituje námahy, jen aby se dostal k důvěrným informacím.“ Camille si zapálila další cigaretu. „Také jsem se naučila odhalovat tajemství. Vedu si docela úspěšně,“ konstatovala s ironickým úšklebkem. „Poslouchám za dveřmi, mám paralelní telefonní linku. Je dobré zásobit se informacemi. Za tolik let manželství s Edwinem jsem se mnoho naučila,“ skončila trpce.

Annabele začínala nabývat k matce větší a větší úctu. Takovou ji dosud neznala. Tahle žena se naučila přežít manželovy drsné manýry a šikanování. Je silná, bystrá a lstivá. Žádná šedá myška, zakřiknutá hospodyňka, za jakou ji Annabelle považovala.

„Sama na to pochopitelně nestačím,“ pokračovala Camille. „Paní na úklid, Mabel Watkinsová, se osvědčila jako skvělý spojenec. Informuje mě, co se k jejím uším donese v mé nepřítomnosti, třeba kdo Edwina navštíví, takže znám podrobně jeho každodenní program.“ Napila se kávy a pokračovala. „Zrovna Mabel mě před pár týdny upozornila na nečekaného hosta. Ani jedna jsme nechápaly, proč volá hlavní administrátor nemocnice.“

Annabelle se sevřel žaludek a káva jí zhořkla v ústech.

„Zdá se, že ten muž měl problém najít sponzora, aby získal členství v nějakém noblesním klubu, kde otec zasedá ve vedení. Přes slušný post ve špitále patrně nepatří mezi vyvolené. Otec mu slíbil, že se postará, aby jeho žádosti vyhověli pod podmínkou, že tě z nemocnice propustí.“

„Administrátor ten nestydatý požadavek jistě odmítl – koneckonců tyhle záležitosti schvaluje ředitel.“

Camille zamáčkla cigaretu. „Zdá se, že pan ředitel má poněkud nevyvedeného synovce, mladík už několik měsíců tráví za mřížemi. Bohužel i přes přes průkazné důkazy žalobce se Edwinovi podařilo vyštrachat díru v zákoně a dostal ho ven. To víš, něco za něco,“ pokrčila rameny. „Ředitel zažehnal rodinný skandál a administrátor získal členství v klubu. Ty ses stala obětí, protože jsi pomohla tomu chlapíkovi z Jarrowu.“

„A jiné nemocnice? Otec snad nemá tak dlouhé prsty…“

„Stačí utrousit slovo o tvé nespolehlivosti. Ve vhodné společnosti může mít pouhý náznak katastrofální důsledek, Annabelle,“ pokyvovala Camille rozvážně hlavou.

Matčina slova zněla příliš přesvědčivě, než aby je Annabelle zpochybnila. Zavřela oči a skryla tvář v dlaních. Pod působivou fasádou inteligentního, úspěšného, ctihodného Edwina Blakea se skrývá despota, pomstychtivý manipulátor, který neváhá ztrpčovat život vlastní dceři i manželce. V minulosti už přece dokázal, že za žádnou cenu neustoupí od svých záměrů a rozhodnutí. Vyhodil Annabelle z domu jen proto, že se odmítla provdat za muže, kterého jí vybral, a použila skromné dědictví po pratetě k zaplacení školného na zdravotní škole. Nikdy nepochopila, proč jí studium tak striktně zakazoval, on sám to nikdy nevysvětlil. Usoudila, že by neschválil ani jiné povolání, pro které by se sama rozhodla. Potřeboval s ní manipulovat.

„Nezlob se, Annabelle, nemínila jsem ti povídat tak ošklivé věci, ale aspoň víš, na čem jsi. Bude rozumné přijmout ty peníze a zmizet odtud co nejdál.“ Camille přistrčila obálku dceři. „Je tam jízdenka do Paříže. Noční trajekt vyplouvá z Londýna v devět.“

„Dnes večer?“ vydechla Annabelle vyjeveně.

„V devět.“

„Ale já –“

„Annabelle, aspoň jednou v životě přijmi mou radu a buď rozumná. Otec ti zničil kariéru a učiní všechno pro to, aby tě dostal na kolena. Ví, jak živoříš a v jaké jsi situaci. A jak ho znám, provede cokoli, jen aby ti nezbyla jiná možnost než se vrátit domů.“

„Nikdy se nevrátím,“ zašeptala Annabelle.

„Pak odjeď za Aline. Bude se ti tam líbit a se svou plynnou francouzštinou brzy najdeš dobrou práci.“ Camille vytáhla z kabelky Annabellin cestovní pas a další obálku. „Pas jsem našla v zamčené zásuvce v otcově pracovně. Mabel je mistr v zacházení s paklíčem,“ pousmála se. „V dopise vysvětluju Aline tvou situaci. Na obálku jsem napsala i adresu, kdybys ji náhodou zapomněla. Paříž si zamiluješ, Annabelle. Je to město pro mladé. Nádherné město… Až ti závidím…“

„Tak pojeď se mnou, mami. Obě začneme nový život a –“

„Non, ma chère,“ přerušila ji Camille. „Pro mě je příliš pozdě. Ale ty… Jsi mladá, krásná a máš před sebou celý život.“ Něžně pohladila dceru po tváři. „Jeď do Paříže, zařiď si život podle vlastních představa, abych na tebe mohla být pyšná.“

Annabelle si přitiskla matčinu drobnou hebkou dlaň pevně k tváři. Stěží zadržovala slzy. „Jsi má nejdražší máma,“ zašeptala.

„A ty má nejdražší dceruška,“ odpověděla Camille dojatě. Prchavý okamžik se rozplynul a pokračovala věcně dál. „Je čas se rozloučit, Annabelle. Musím být doma na odpolední bridž a ty potřebuješ balit na cestu.“ Kývla na servírku, aby přinesla účet a zavolala taxík. Pak si oblékla kožich a navlékla kožené rukavičky.

Annabelle si zašla pro stále vlhký plášť. Byla příšerně roztržitá, v hlavě se jí převalovala změť myšlenek; pomyšlení, že za pár hodin bude sedět ve vlaku do Paříže, ji totálně vyvedlo z míry. Pochopila však, že nezbývá než přijmout matčinu moudrou radu. Edwina viděla jako pomstychtivého a krutého otce, který nebude spokojený, dokud vlastní dceru nezašlape do nejhlubšího bahna a nepřinutí ji tak vrátit se pod jeho střechu. A k tomu nesmí nikdy dojít.

Taxík zastavil u chodníku, právě když vyšly z čajovny. Venku už přestalo pršet. Annabelle vdechla matčin oblíbený francouzský parfém, když se objaly na rozloučenou. Jako by jí přivanul zpátky dětství. „Uvidíme se ještě někdy, mami?“

„Doufám, že ano,“ řekla Camille. „Zatím si budeme často psát. Posílej dopisy Carolinině matce, ma chère, spolehlivě mi je předá.“

Annabelle pro slzy ani neviděla matku nastoupit. Taxikář zabouchl dveře. „Sbohem, mami,“ vzlykla.

„Žádné sbohem, drahoušku. Au revoir,“ zavolala Camille skrz otevřené okénko.

Annabelle setřásla slzy a dívala se, jak vůz mizí za roh. Pak nasedla na kolo a pomalu se vracela do ubytovny. Cestou si připomínala, co všechno je potřeba zařídit, než odjede.

Doktor George Ashton se vydal k Annabelle, protože se dopoledne dozvěděl, že Argus Fraser změnil rozhodnutí a souhlasí s prodejem své praxe všeobecného lékaře v Dartfordu. George dychtil podělit se o tu skvělou zprávu s Annabelle. Radostné vzrušení a báječnou náladu vystřídal záchvat vzteku z pocitu bezmoci, že tak dlouho váhal, aby sjednal nápravu.

Mašíroval rázně ulicí, naštvaný na sebe i Annabelle. Co si, sakra, myslí? Vypaří se bez jediného slova. A proč se vlastně celé týdny neozvala? Věděl dobře, jaký ji stihl malér. Její mlčení má na svědomí on, protože se choval jak idiot. Požádal ji o ruku v nejnevhodnější době a uražená ješitnost mu nedovolila přiznat, jak se ztrapnil. Vykašlal se na ni, když ho nejvíc potřebovala.

Vytrhl se z myšlenek a kývl na taxík. „Nádraží Victoria,“ zavelel stroze. „Máte u mě extra dýško, jestli to stihnete do pěti minut.“

Taxikář se urputně prodíral přecpanými ulicemi. George si odhrnul pramen tmavých vlasů, který mu ustavičně padal do čela; snažil se zachovat klid. Annabelle opustila ubytovnu se dvěma kufry a podle všeho odjela na nádraží Victoria. To znamená, že se nevrací k rodičům do Fulhamu. Něco se muselo přihodit, jinak by se nevystěhovala tak nakvap. Nejvíc se strachoval, že ztratila soudnost a rozhodla se odjet do Španělska za Caroline.

Tohle by byl ten nejztřeštěnější nápad, ale od Annabelle se dá čekat cokoli. Občanská válka není místo pro dívky jako ona – vlastně pro žádnou dívku – a on se může jen modlit, ať se mu ji podaří zadržet.

Taxík zastavil s ostrým zaskřípáním před vchodem na nádraží. George doslova hodil bankovku řidiči na hlavu a vřítil se do haly. Prolétl očima tabuli s odjezdy: vlak k trajektu je připraven k odjezdu. Na nástupišti pak spatřil už jen odrazová světla posledního vagonu. „Krucinál! Zatraceně!“ vztekal se.

„Zmeškal jste ho, pane,“ oznámil mu zřízenec.

„To vidím,“ zavrčel George.

„Další vyplouvá zítra večer,“ dodal muž trochu samolibě.

George se taktak ovládal. „Neviděl jste nastupovat hezkou plavovlásku? Nepřehlédl byste ji. Má ty nejkrásnější fialkové oči.“

„Po dvaceti letech služby si nevšímám téměř ničeho. Ale jedna pěkná holka nastoupila do první třídy.“

Tak to jistě nebyla Annabelle, ta na první třídu nemá, pomyslel si George. Poděkoval muži a zklamaně se vracel do haly. Byl si naprosto jistý, že se s ní potká. Nevyšlo to. Připustil, že prohrál, a zamířil do nádražní restaurace na dvojitou irskou whisky.

Když na sebe tupě civěl do zrcadel na zadní stěně výčepu, hněv a netrpělivost se pozvolna proměňovaly v bolestný pocit ztráty. Zamiloval se do Annabelle v okamžiku, kdy poprvé pohlédl do jejích kouzelných očí, a posledních pět let žil nadějí, že přijde den, kdy si bude moct dovolit oženit se s ní. Věděl, že je málomluvný a netrpělivý; uvědomoval si, že předstírá vysoké sebevědomí, pokud jde o dosaženou kariéru a slibnou budoucnost, protože se to od něho očekávalo. Ve skutečnosti byl prostě zamilovaný – ačkoli jen s potížemi dokázal své city vyjádřit – a děsně naštvaný sám na sebe, že dopustil, aby se mu Annabelle dostala tak hluboko pod kůži.

Napil se. Whisky ho příjemně pálila v hrdle. Annabelle jeho nabídku odmítla, což ho ani příliš nepřekvapilo, ale co ji, proboha, přimělo takhle prchnout? Copak jí na něm skutečně ani trochu nezáleží?

Vyprázdnil sklenku, postavil ji na pult a opustil restauraci. Nezbude než jít svou cestou a neztrácet naději, že se k němu Annabelle vrátí. Neodvážil se pomyslet, že by tomu mohlo být jinak.

Table of Contents

Prolog

1